П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/42318/25	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С,..
Дата ухвалення рішення: 07 травня 2026 року
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 травня 2026 року у справі № 420/42318/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:
– визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо непроведення індексації пенсії ОСОБА_1 із застосуванням коефіцієнтів збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та який враховується для обчислення пенсії, за 2019– 2021 роки у розмірі 1,197, 1,0796 та 1,115;
– зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 31 жовтня 2025 року індексацію пенсії ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року шляхом послідовного застосування до показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та який враховується для обчислення пенсії, у розмірі 10 846,37 грн коефіцієнтів збільшення 1,197, 1,0796 та 1,115;
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 травня 2026 року адміністративний позов задоволено.
Не погодившись із зазначеним рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не надав належної правової оцінки доводам відповідача та наявним у матеріалах справи доказам, унаслідок чого дійшов помилкових висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Зокрема, апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV, а також підзаконних нормативно-правових актів, які регулюють порядок проведення індексації пенсій, і безпідставно не врахував, що перерахунок пенсії позивача було здійснено відповідно до вимог чинного законодавства.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про обов`язок відповідача здійснювати перерахунок пенсії позивача шляхом застосування коефіцієнтів збільшення до показника середньої заробітної плати, який враховувався під час призначення пенсії, тоді як, на його переконання, чинне законодавство передбачає інший механізм визначення базового показника для проведення індексації пенсії.
Посилаючись на наведені обставини, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.
ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та з 2022 року отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При призначенні пенсії відповідачем для обчислення її розміру було враховано показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передували року звернення за призначенням пенсії, а саме за 2019– 2021 роки, який становив 10 846,37 грн.
31 жовтня 2025 року позивач звернулася до відповідача із заявою про проведення індексації пенсії шляхом послідовного застосування до зазначеного показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався при обчисленні пенсії, коефіцієнтів збільшення 1,197 та 1,115, з урахуванням коефіцієнта 1,0796, застосованого на виконання рішення суду у справі № 400/528/25 від 28 лютого 2025 року.
Листом від 01 грудня 2025 року відповідач повідомив позивача про відсутність правових підстав для проведення такого перерахунку пенсії.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, здійснюючи перерахунок пенсії позивача відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV, не застосував коефіцієнти збільшення до показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який був врахований при призначенні пенсії позивача та з якого обчислено її розмір.
Натомість відповідач фактично здійснив підвищення пенсії шляхом установлення відповідних доплат, що не відповідає передбаченому законодавством механізму проведення індексації пенсій.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність бездіяльності відповідача та наявність правових підстав для зобов`язання останнього здійснити перерахунок пенсії позивача із застосуванням передбачених законодавством коефіцієнтів збільшення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України гарантовано право громадян на соціальний захист, яке, зокрема, включає право на забезпечення у старості та реалізується через систему загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, порядок призначення, перерахунку та виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV).
Відповідно до статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на такі правовідносини лише у випадках, передбачених цим Законом. Виключно цим Законом визначаються умови набуття права на пенсію, порядок її обчислення, перерахунку та виплати.
Згідно з частиною другою статті 42 Закону № 1058-IV з метою забезпечення індексації пенсії щороку з 1 березня проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, який враховується для обчислення пенсії. Зазначений показник щороку збільшується на коефіцієнт, що визначається відповідно до критеріїв, установлених цією нормою Закону.
На виконання наведених законодавчих положень Кабінетом Міністрів України постановою від 20 лютого 2019 року № 124 затверджено Порядок проведення перерахунку пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону № 1058-IV (далі – Порядок № 124), який визначає механізм реалізації права на щорічну індексацію пенсій.
Порядок №124 визначає механізм проведення щорічного перерахунку раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу), який враховується при обчисленні пенсії. При цьому зазначений Порядок не визначає самостійно базовий показник для проведення індексації, а лише регламентує механізм реалізації положень частини другої статті 42 Закону №1058-IV, а тому не може змінювати визначений Законом об`єкт індексації.
За наведеного нормативного регулювання визначальним для вирішення цього спору є встановлення того, який саме показник середньої заробітної плати є базою для проведення щорічної індексації пенсії.
Вирішуючи спір, колегія суддів виходить із того, що частина друга статті 42 Закону № 1058-IV прямо пов`язує проведення щорічної індексації із показником середньої заробітної плати (доходу), який був врахований при обчисленні пенсії конкретної особи.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець не встановив будь-яких винятків щодо застосування іншого показника середньої заробітної плати залежно від часу призначення пенсії чи року, у якому особа набула права на пенсійне забезпечення.
Натомість із системного аналізу положень частини другої статті 42 Закону № 1058-IV вбачається, що законодавець визначив об`єктом щорічної індексації саме показник середньої заробітної плати (доходу), який був врахований під час обчислення пенсії конкретної особи. Саме цей показник є базою для його подальшого щорічного збільшення із застосуванням коефіцієнтів, визначених Кабінетом Міністрів України.
Такий підхід узгоджується із правовою природою індексації пенсій, метою якої є збереження реальної вартості вже призначеної пенсії шляхом щорічного збільшення показника, який був використаний при визначенні її розміру. Отже, індексація не є самостійним видом підвищення пенсії, а становить законодавчо визначений механізм підтримання купівельної спроможності пенсійних виплат.
При цьому Закон № 1058-IV не містить положень, які б передбачали застосування різних базових показників середньої заробітної плати залежно від часу призначення пенсії або встановлювали для осіб, яким пенсію призначено після 01 жовтня 2017 року, інший порядок проведення індексації.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування під час проведення індексації показника середньої заробітної плати, визначеного станом на 01 жовтня 2017 року, не ґрунтуються на положеннях частини другої статті 42 Закону № 1058-IV.
Колегія суддів також враховує, що Порядок № 124 прийнято на виконання вимог зазначеного Закону та він визначає виключно механізм реалізації права на щорічний перерахунок пенсій. Положення цього Порядку не можуть тлумачитися як такі, що змінюють визначений Законом об`єкт індексації або встановлюють інший базовий показник середньої заробітної плати, ніж той, який був використаний при призначенні пенсії.
Особливості проведення першого щорічного перерахунку пенсій у 2019 році були обумовлені запровадженням нового механізму індексації та не можуть тлумачитися як такі, що встановлюють універсальний порядок визначення базового показника середньої заробітної плати для всіх наступних перерахунків незалежно від часу призначення пенсії.
Інше тлумачення призводило б до фактичного звуження змісту права на індексацію, гарантованого частиною другою статті 42 Закону № 1058-IV, що суперечило б статті 5 цього Закону та принципу верховенства права.
Матеріалами справи підтверджується, що під час призначення пенсії позивачу відповідачем було застосовано показник середньої заробітної плати (доходу) за 2019– 2021 роки у розмірі 10 846,37 грн. Оскільки саме цей показник середньої заробітної плати (доходу) був застосований відповідачем при обчисленні пенсії позивача, відповідно до частини другої статті 42 Закону №1058-IV він є базою для проведення її щорічної індексації шляхом застосування визначених Кабінетом Міністрів України коефіцієнтів збільшення.
На виконання вимог частини другої статті 42 Закону № 1058-IV постановами Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2023 року № 168, від 23 лютого 2024 року № 185 та від 25 лютого 2025 року № 209 визначено коефіцієнти збільшення показника середньої заробітної плати у розмірах 1,197, 1,0796 та 1,115 відповідно.
Таким чином, відповідач був зобов`язаний провести індексацію пенсії позивача саме у спосіб, визначений частиною другою статті 42 Закону №1058-IV, шляхом застосування встановлених Кабінетом Міністрів України коефіцієнтів збільшення до показника середньої заробітної плати (доходу), який був використаний при призначенні пенсії. Фактичне встановлення окремих доплат до пенсії не є тим способом проведення індексації, який визначений Законом.
Викладений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформульованою у постанові від 13 січня 2025 року у справі №160/28752/23, відповідно до якої під час проведення індексації відповідно до частини другої статті 42 Закону №1058-IV застосуванню підлягає саме показник середньої заробітної плати (доходу), який був врахований при обчисленні пенсії під час її призначення, а не показник середньої заробітної плати, визначений станом на 01 жовтня 2017 року. Зазначений правовий висновок у подальшому був підтриманий Верховним Судом, зокрема у постанові від 16 квітня 2025 року у справі №200/5836/24, а Судова палата Касаційного адміністративного суду не знайшла підстав для відступлення від нього..
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, не здійснивши індексацію пенсії позивача у спосіб, визначений частиною другою статті 42 Закону № 1058-IV, допустив протиправну бездіяльність, а суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно та всебічно дослідив докази, надав їм належну правову оцінку й обґрунтовано задовольнив позов.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на власному тлумаченні норм матеріального права та не містять обставин, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та віднесена до категорії справ незначної складності, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, установлених зазначеною нормою.
Керуючись статтями 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322 та 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 травня 2026 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук