ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" травня 2026 р. м.Київ Справа№ 911/1012/13 (911/1754/25)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Станіка С.Р.
суддів: Остапенка О.М. 
Сотнікова С.В. 

за участю секретаря судового засідання Яценко І.В.
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 26.05.2026,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон" на ухвалу Господарського суду Київської області від 16.02.2026 
у справі № 911/1012/13 (911/1754/25) (суддя Янюк О.С.)
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон"
до Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями "Слобожанська будівельна кераміка"
про покладення субсидіарної відповідальності у справі 
про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "СБК-Прогрес" (08203, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Дзержинського, 1; ідентифікаційний код 04054607)

ВСТАНОВИВ:

Рух справи, зміст поданої заяви та заперечень 
24.05.2025 через електронний кабінет в підсистемі "Електронний суд" до Господарського суду Київської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон" (далі - ТОВ ВКП "Автофургон", позивач) із заявою (вх. № 5961 від 26.05.2025), в якій просить: покласти субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями Відкритого акціонерного товариства "СБК-Прогрес" (далі - ВАТ "СБК-Прогрес", боржник) у зв`язку з завданими збитками на Приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями "Слобожанська Будівельна Кераміка" (далі - ПрАТ "СБК", відповідач) у розмірі 5 052 580,00 грн; стягнути із ПрАТ "СБК" на користь боржника грошові кошти у розмірі 5 052 580,00 грн за завдані збитки; судові витрати покласти на ПрАТ "СБК".
Заяву обґрунтовує ст.ст. 42, 61 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) та зазначає, зокрема, що:
- 24.11.2012 боржником укладені три договори міни земельних ділянок із громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які рішеннями Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 та від 30.06.2015 у справі № 911/1012/13 були визнані недійсними;
- ухвалою суду від 02.08.2017 зобов`язано ПрАТ "СБК" повернути в ліквідаційну масу боржника майнові права на 5 квартир (№№ 4, АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 ) в житловому будинку по АДРЕСА_5, в м. Ірпінь, загальною проектною площею 382,94 кв.м., що визначені в п. 1.1. договору про відступлення майнових прав № 356-2012 від 06.07.2012. Однак відповідач майнові права на вимогу суду до ліквідаційної маси боржника не повернув, тим самим наніс шкода кредиторам та боржнику;
- ухвалою суду від 25.04.2018, зокрема, визнано недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок від 15.10.2012, укладених між ВАТ "СБК-Прогрес" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРМ Дніпро-Плаза" (далі - ТОВ "ТРМ Дніпро-Плаза"), зареєстровані в реєстрі за №794, № 791, № 785;
- під час розгляду зазначених спорів установлені обставини, які вказують на наявність вини акціонера - ПрАТ "СБК" у банкрутстві ВАТ "СБК-Прогрес", та у зв`язку із недостатністю майна боржника на акціонера має бути покладена субсидіарна відповідальність;
- усі вищевказані правочини укладені на суму у національній валюті, що в еквіваленті перевищує 20 000,00 дол.США, а тому всі ці правочини не могли бути укладені без погодження Наглядової ради, інакше такий правочин не посвідчив би жоден нотаріус;
- ПрАТ "СБК" (через наявність своїх представників у Наглядовій раді) було відомо про укладення сумнівних, завідомо невигідних правочинів щодо міни та продажу земельних ділянок, які загрожують банкрутством ПрАТ "СБК";
- ПрАТ "СБК" через своїх представників мав повноваження не допустити укладення невигідних правочинів, проте цього не зробив та не вжив заходів щодо попередження банкрутства ВАТ "СБК-Прогрес";
- оскільки погодження Наглядовою радою ВАТ "СБК-Прогрес", яка складалася з представників ПрАТ "СБК", договорів міни земельних ділянок із громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і продаж боржником майнових прав на користь ПрАТ "СБК" призвело до банкрутства ВАТ "СБК-Прогрес", то вина ПрАТ "СБК" у даному випадку є очевидною;
- розмір збитків нанесених боржнику у зв`язку з визнанням правочинів недійсними в судовому порядку складає 5 052 580,00 грн, а тому, у зв`язку із недостатністю майна ВАТ "СБК-Прогрес" на ПрАТ "СБК" має бути покладено субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника перед кредитором у розмірі 5 052 580,00 грн за завдані збитки згідно ч. 5 ст. 42 КУзПБ.
06.08.2025 через особистий кабінет в підсистемі "Електронний суд" ПрАТ "СБК" поданий відзив (вх. № 10918/25 від 07.08.2025) в якому просив відмовити повністю у задоволенні заяви з огляду на наступне: 
- позивачем не доведено наявність підстав для покладення на відповідача субсидіарної відповідальності;
- невірно визначено суб`єкта такої відповідальності, а також не доведений розмір такої відповідальності; 
- ринкова вартість майна і балансова вартість майна - не є тотожними поняттями, а тому посилання позивача на експертну оцінку ринкової вартості земельних ділянок є необґрунтованими; 
- ТОВ ВКП "Автофургон" не довів того, що ПрАТ "СБК" дійсно знав про факт укладання договорів від членів Наглядової ради боржника, оскільки на підтвердження цього не було надано жодного доказу, а, отже, такі твердження є лише припущеннями та мають бути залишені поза увагою; 
- питання, які порушує в заяві позивач, вже були розглянуті та відхилені під час розгляду: справи № 911/1012/13 (911/3362/23), що підтверджується відповідною ухвалою суду від 13.05.2024, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2024 у справі № 911/1012/13 (911/3362/23); у 2016-2017 роках, про що свідчать ухвала суду від 22.11.2016 у справі № 911/1012/13 за заявою ліквідатора ВАТ "СБК-Прогрес" арбітражного керуючого Дерлюка В.Д., а також постанова Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2017 у справі № 911/1012/13 за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" (далі - ТОВ "МЮК "Гапоненко Роман і партнери").
01.11.2025 через електронний кабінет в підсистемі "Електронний суд" ліквідатором ВАТ "СБК-Прогрес" арбітражним керуючим Дерлюком Василем Дмитровичем (далі - ліквідатор) подані пояснення № 02-60/12 (вх. № 15170/25 від 03.11.2025), в яких зазначав, зокрема, що:
- ПрАТ "СБК", будучи контролюючим акціонером з часткою 79,44% акцій, через своїх представників у Наглядовій раді, зокрема ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4.), погоджувало та організовувало укладення низки завідомо збиткових для боржника правочинів з відчуження активів у 2012 році. Цей факт встановлено низкою судових рішень у справі № 911/1012/13, які набрали законної сили та мають преюдиційне значення; 
- ОСОБА_4 є належним співвідповідачем, оскільки, згідно зі статутом ВАТ "СБК-Прогрес", саме Наглядова рада, членом якої він був, надавала дозвіл на відчуження активів вартістю понад 20 000 дол. США, а отже, він безпосередньо погодив збиткові правочини, що є підставою для субсидіарної відповідальності згідно з ч. 5 ст. 42 та ч. 2 ст. 61 КУзПБ;
- заявлена сума вимог у розмірі 5 052 580,00 грн відповідає розміру прямих збитків, завданих ВАТ "СБК-Прогрес". Ця сума є вартістю активів, яка була встановлена судовими експертизами та зафіксована у відповідних судових рішеннях про визнання правочинів недійсними, що набрали законної сили.
04.11.2025 через електронний кабінет в підсистемі "Електронний суд" ПрАТ "СБК" надані додаткові пояснення (вх. № 15339/25 від 05.11.2025) в яких зазначав, що: 
- ТОВ ВКП "Автофургон" у своїй заяві не наведено підтверджених доводів наявності вини осіб для притягнення їх до субсидіарної відповідальності, доведення того, що саме підписання зазначених договорів призвело до неплатоспроможності боржника, тобто, проігноровано основний складовий елемент субсидіарної відповідальності - причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками такої діяльності/бездіяльності;
- позивачем не проаналізовано ані фінансовий стан підприємства на момент укладання зазначених договорів, ані наявність активів, дебіторської заборгованості, бухгалтерських оборотів; 
- однією з обов`язкових передумов субсидіарної відповідальності є її розмір, що визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою. Саме наявність цієї негативної різниці (перевищення суми кредиторських вимог над вартістю ліквідаційної маси) і обумовлює підстави для покладення субсидіарної відповідальності;
- до завершення погашення визнаних у справі вимог кредиторів за рахунок коштів, отриманих від продажу та включених до складу ліквідаційної маси активів боржника, зі встановленням за результатами погашення недостатності майна боржника для задоволення таких вимог заява ліквідатора/кредитора з вимогами про покладення субсидіарної відповідальності та стягнення з винних осіб суми субсидіарної відповідальності не може бути подана, а в разі її подання, відповідні вимоги не підлягають задоволенню судом.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її постановлення
Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.02.2026 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон" від 24.05.2025 (вх. № 5961 від 26.05.2025) про покладення субсидіарної відповідальності - залишено без задоволення. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що: 
- для визначення кола осіб позивачу необхідно було зазначити, зокрема: яка балансова вартість відчужених активів боржника станом на день укладення відповідних правочинів; чи надавався дозвіл Наглядової ради на укладення таких правочинів (рішення Наглядової ради) чи підписант діяв без відповідного погодження; у разі необхідності, склад членів Наглядової ради станом на момент укладення відповідних правочинів; 
- саме лише посилання на те, що ВАТ "СБК-Прогрес" є акціонером боржника та мав бути обізнаним про укладення певних договорів - не є безумовною підставою для притягнення останнього до субсидіарної відповідальності; 
- не наведено конкретних обставин щодо необхідності стягнення збитків з інших осіб (друга сторона спірних договорів), які вчинили/погодили відповідні правочини; 
- твердження позивача щодо наявності підстав для застосування на спірні правовідносини у цій справі положень ч. 5 ст. 42 КУзПБ - є помилковими; 
- вказаний ТОВ ВКП "Автофургон" розмір збитків не є саме збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, які виникли у зв`язку із вчиненням/погодженням правочинів ПрАТ "СБК" як акціонером боржника, оскільки вказаний розмір є грошовим відшкодуванням вартості відчужених активів боржника у порядку реституції відповідно до ринкової вартості майна або згідно умов недійсного правочину (у зв`язку з неможливістю визначення ринкової вартості); 
- інших обставин, на підставі яких можливо встановити розмір збитків позивачем наведено не було; 
- до завершення погашення визнаних у справі вимог кредиторів за рахунок коштів, отриманих від продажу включених до складу ліквідаційної маси активів боржника, зі встановленням за результатами погашення недостатності майна боржника для задоволення таких вимог заява ліквідатора/кредитора з вимогами про покладення субсидіарної відповідальності та стягнення з винних осіб суми субсидіарної відповідальності не може бути подана, а в разі її подання відповідні вимоги не підлягають задоволенню судом; 
- із матеріалів справи вбачається, що у судовому порядку вирішено повернути ВАТ "СБК-Прогрес" відповідне майно або стягнути на користь останнього грошові кошти, проте ТОВ ВКП "Автофургон", заявляючи вимогу про відшкодування збитків, не довів належними та допустимими доказами обставин, які б свідчили про фактичну та юридичну неможливість повернення грошових коштів у порядку ст. 216 ЦК України, зокрема не надав доказів звернення з вимогою про їх повернення (виконавчі документи, акти державного/приватного виконавця), відомості про ліквідацію/банкрутство/відсутність майна боржника-контрагента або безрезультатності таких заходів, що, як наслідок унеможливлює визначення розміру субсидіарної відповідальності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з прийнятою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 16.02.2026 по справі № 911/1012/13 (911/1754/25). Прийняти нове рішення, яким покласти субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями Відкритого акціонерного товариства "СБК-ПРОГРЕС" (Код ЄДРПОУ: 04054607, місцезнаходження: 08203, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Покровська, буд. 1) у зв`язку з завданими збитками на Приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями "Слобожанська Будівельна Кераміка" (Код ЄДРПОУ: 21129873) у розмірі 5 052 580,00 (п`ять мільйонів п`ятдесят дві тисячі п`ятсот вісімдесят) гривень за завдані збитки; стягнути із Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями "Слобожанська Будівельна Кераміка" (Код ЄДРПОУ: 21129873) грошові кошти у розмірі 5 052 580,00 (п`ять мільйонів п`ятдесят дві тисячі п`ятсот вісімдесят) гривень за завдані збитки - на користь боржника Відкритого акціонерного товариства "СБК-ПРОГРЕС" (Код ЄДРПОУ: 04054607, місцезнаходження: 08203, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Покровська, буд. 1); судові витрати покласти на приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями "СЛОБОЖАНСЬКА БУДІВЕЛЬНА КЕРАМІКА" (код ЄДРПОУ: 21129873).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права.
Зокрема, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції порушено ч. 5 ст. 42 та ч. 2. ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства, та не враховано наступне: 
- ПрАТ з іноземними інвестиціями «СБК» на момент укладання оспорюваного договору впливало на прийняття рішень банкрутом через прийняття на загальних зборах відповідного рішення та одноособову впливало на керівника банкрута щодо укладання договору; 
- спірні правочини були укладені на суму у національній валюті, що у еквіваленті перевищує 20,000 (двадцять тисяч) доларів США, а тому всі правочини не могли бути укладені без погодження Наглядової ради; 
- ПрАТ «СБК» (через наявність своїх представників у Наглядовій раді) було відомо про укладення сумнівних, завідомо невигідних правочинів щодо міни та продажу земельних ділянок, які загрожують банкрутством;
- ПрАТ «СБК» через своїх представників мав повноваження не допустити, міг та мав не допустити укладення невигідних правочинів, проте цього не зробив; 
- ПрАТ «СБК» не вжив заходів щодо попередження банкрутства ВАТ «СБК-Прогрес»; 
- погодження Наглядовою радою ВАТ «СБК- Прогрес», яка складалась із представників ПрАТ «СБК», договорів міни земельних ділянок із громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та продаж боржником майнових прав на користь ПрАТ «СБК» призвело до банкрутства ВАТ «СБК-Прогрес»; 
- вина ПрАТ «СБК» в даному випадку є очевидною, а тому наслідком має стати покладення на останнього субсидіарної відповідальності у зв`язку із банкрутством ВАТ «СБК-Прогрес» у порядку визначеному ст. 42, Кодексу України з процедур банкрутства; 
- розмір збитків нанесених боржнику у зв`язку з визнанням правочинів недійсними в судовому порядку складає 5 052 580,00 (п`ять мільйонів п`ятдесят дві тисячі п`ятсот вісімдесят) гривень; 
- у зв`язку із недостатністю майна ВАТ «СБК-Прогрес» на ПрАТ «СБК» має бути покладено субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника перед кредитором у розмірі 5 052 580,00 (п`ять мільйонів п`ятдесят дві тисячі п`ятсот вісімдесят) гривень за завдані збитки згідно ч. 5 ст. 42 КУзПБ.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу 
07.05.2026 від Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями "Слобожанська будівельна кераміка", надійшов відзив на апеляційну скаргу (за підписом адв. ОбуховаВ.В.), який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду, в якому заявник відзиву просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з огляду на наступне: 
- за усталеними правовими позиціями Верховного Суду, право покласти субсидіарну відповідальність на посадових осіб/учасників боржника виникає не раніше ніж після завершення реалізації об`єктів, включених до ліквідаційної маси банкрута, та розрахунків з кредиторами на підставі проведення такої реалізації у ліквідаційній процедурі (п. 9.34. постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 19.06.2024 у справі №906/1155/20(906/1113/21)); 
- аналогічний порядок покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника втілено в актуальній правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постановах від 10.06.2020 у справі №911/3513/16, від 17.06.2020 у справі №923/590/18, від 14.07.2020 у справі №904/6379/16, від 24.02.2021 у справі №902/1129/15 (902/579/20) та від 07.11.2023 у справі № 908/3468/13; 
- у цій справі не була завершена реалізація об`єктів боржника та не були завершені розрахунки з кредиторами, а тому подання заяви про покладення субсидіарної відповідальності на відповідача - є передчасною; 
- позивачем не була доведена наявність підстав для покладення на відповідача субсидіарної відповідальності; 
- для застосування субсидіарної відповідальності необхідним є доведення відповідно до ч. 2 ст. 61 КУзПБ та з урахуванням положень ст. 74, 76, 77 ГПК України, причинно-наслідкового зв`язку між винними діями/ бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних для боржника наслідків (неплатоспроможності боржника та відсутності у боржника активів для задоволення визнаних у процедурі банкрутства вимог кредиторів), обов`язок чого покладається на ліквідатора, чого останнім не доведено; 
- оціночна вартість земельних ділянок була встановлена лише у 2015 році, в той час, як спірні договори купівлі-продажу земельних ділянок були укладені в 2012 році, проте, позивачем не було доведено того, що на момент укладання таких договорів у 2012 членам наглядової ради було достеменно відома вартість земельних ділянок, але вони проігнорували цей факт, тобто, допустили протиправну бездіяльність; 
- відсутні докази того, що підписант договорів від імені боржника надав наглядовій раді відповідну інформацію, звертався до неї за відповідними погодженнями тощо відсутні підстави для висновку, що члени наглядової знали про факт укладання договорів та вартість відчужуваного майна, оскільки це є лише припущенням; 
- крім того, п. 9.2.4. Статуту боржника вказує, що для надання погодження угоди наглядовою радою боржника балансова вартість майна має дорівнювати або перевищувати 20 000,00 США., проте, експертизою, на яку посилається позивач, була визначена ринкова вартість земельних ділянок, а ринкова вартість майна і балансова вартість майна - не є тотожними поняттями, у зв?язку з чим посилання позивача на експертну оцінку ринкової вартості земельних ділянок є необґрунтованими; 
- позивач не довів того, що відповідач дійсно отримував інформацію про факт укладання договорів від членів наглядової ради боржника, оскільки на підтвердження цього не було надано жодного доказу; 
- ні статут боржника, ні законодавство не передбачають можливість участі акціонерів, зокрема відповідача, в процедурі прийняття рішень наглядовою радою, члени наглядової ради є окремими посадовими особами, які мають певні права та повноваження відповідно до статуту та чинного законодавства України, у тому числі і щодо прийняття відповідних рішень, які можуть вплинути на майновий стан боржника; 
- посилання позивача на завдання відповідачем шкоди боржнику через укладання самим боржником договорів купівлі-продажу земельних ділянок у загальному розмірі 2 277 000,00 грн. (567 000,00 (вартість земельної ділянки за договором з ОСОБА_3 , постанова від 30.06.2015) + 1 710 000,00 (вартість земельних ділянок за ухвалою від 25.04.2018 року)) - не підтверджені; 
- за наданими позивачем ухвалами про застосування наслідків недійсності договорів міни земельних ділянок суд стягнув на користь боржника грошові кошти не з відповідача у цій справі, а з інших осіб-сторін таких договорів, а отже, покладення субсидіарної відповідальності на відповідача щодо вказаних договорів міни у розмірі, який вказаний позивачем матиме наслідком подвійного стягнення одних і тих самих сум, а саме: із відповідача у цій справі та фізичних осіб, які визначені в наданих позивачем ухвалах суду; загальна сума подвійного стягнення становить 839 903,00 грн. (272 903,00 грн. + 567 000,00 грн. за ухвалами від 22.11.2016 року у справі № 911/1012/13); 
- позивач заявив до відповідача вимоги у розмірі 2 370 106,00 грн. за договором уступки майнових прав на нерухому майно, проте, відповідач у цій справі повернув боржнику майнові права на об`єкти нерухомого майна за договором, який був визнаний недійсним, що підтверджується актом від 10.10.2017; при цьому сам боржник не повернув відповідачу сплачені останнім кошти у розмірі 1 994 540,00 грн.
Від інших учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надходили, проте, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. (ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України). 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2026, справу № 911/1012/13 (911/1754/25) за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон" передано колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік С.Р., судді - Остапенко О.М., Сотніков С.В. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/1012/13 (911/1754/25), відкладено вирішення питань пов`язаних з рухом апеляційної скарги до надходження справи на адресу Північного апеляційного господарського суду. 
22.04.2026 справа № 911/1012/13 (911/1754/25) надійшла на адресу Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон" на ухвалу Господарського суду Київської області від 16.02.2026 у справі № 911/1012/13 (911/1754/25), судове засідання призначено на 26.05.2026.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 заяву Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями "Слобожанська будівельна кераміка" (представник Обухов В.В.) про участь у судовому засіданні, яке призначено на 26.05.2026 об 15 год. 45 хв у справі № 911/1012/13 (911/1754/25) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів - задоволено. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон" (представник Гапоненко Р.І.) про участь у судовому засіданні, яке призначено на 26.05.2026 об 15 год. 45 хв. у справі № 911/1012/13 (911/1754/25) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів - задоволено. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2025 заяву Відкритого акціонерного товариства "СБК-Прогрес" про участь у судовому засіданні, яке призначено на 26.05.2026 об 15 год. 45 хв у справі № 911/1012/13 (911/1754/25) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів - задоволено. 
У відповідності до вимог ч. 5 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до статті 64 Конституції України, права, громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.
Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав в умовах воєнного стану.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
В судове засідання 26.05.2026 з?явились: 
- представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон" (Гапоненко Р.І., приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції), який підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 16.02.2026 по справі № 911/1012/13 (911/1754/25), прийняти нове рішення, яким покласти субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями Відкритого акціонерного товариства "СБК-ПРОГРЕС" у зв`язку з завданими збитками на Приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями "Слобожанська Будівельна Кераміка" у розмірі 5 052 580,00 (п`ять мільйонів п`ятдесят дві тисячі п`ятсот вісімдесят) гривень за завдані збитки; стягнути із Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями "Слобожанська Будівельна Кераміка" грошові кошти у розмірі 5 052 580,00 (п`ять мільйонів п`ятдесят дві тисячі п`ятсот вісімдесят) гривень за завдані збитки - на користь боржника - Відкритого акціонерного товариства "СБК-ПРОГРЕС"; 
- представники Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями "Слобожанська будівельна кераміка" (Гончарук А.М. (приймала участь в судовому засіданні безпосередньо в суді), та Обухов В.В. (приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції)), які проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін як таку, що постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права; 
- арбітражний керуючий - ліквідатор Відкритого акціонерного товариства "СБК-Прогрес" Дерлюк В.Д. (приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції), який підтримав апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон" та просив її задовольнити. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.04.2013, зокрема: порушено провадження у справі № 911/1012/13 про банкрутство ВАТ "СБК-Прогрес"; введений мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідно до ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство); введена процедура розпорядження майном; визнані безспірні грошові вимоги кредитора -ТОВ "МЮК "Гапоненко Роман і партнери" до боржника в сумі 1 360 245,93 грн, яка складається з 1 333 342,50 грн основної заборгованості, 13 334,00 грн державного мита, 236,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, 13 333,43 грн судових витрат, 8 000,06 грн інфляційних витрат, 41 863,30 грн 3% річних та 997,27 грн судового збору.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.01.2014 замінено ТОВ "МЮК "Гапоненко Роман і партнери" на його правонаступника Приватне підприємство Студія "Євакс-біс".
Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.05.2016 та від 05.07.2016 замінено кредитора Приватне підприємство Студія "Євакс-Біс" на кредитора ТОВ "МЮК "Гапоненко Роман і партнери". 
Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.06.2023 замінено кредитора ТОВ "МЮК "Гапоненко Роман і партнери" на правонаступника ТОВ ВКП "Автофургон" в частині кредиторських вимог до боржника у сумах: 6 155,00 грн - 1 черга задоволення вимог кредиторів; 1 447 709,55 грн - 4 черга задоволення вимог кредиторів.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.04.2024 замінено кредитора ТОВ "МЮК "Гапоненко Роман і партнери" на ТОВ ВКП "Автофургон" на суму грошових вимог у розмірі 23 541,30 грн.
3.2. Постановою Господарського суду Київської області від 29.07.2013, зокрема, визнано банкрутом ВАТ "СБК-Прогрес" та відкрито його ліквідаційну процедуру.
У межах справи про банкрутство ВАТ "СБК-Прогрес", у порядку та підставі ст. 20 Закону про банкрутство, ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ухвалені наступні рішення:
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 27.08.2015, зокрема, визнано недійсним договір міни земельних ділянок від 24.11.2012, укладений між ВАТ "СБК-Прогрес" та ОСОБА_1 . Указаними рішеннями встановлено, що ринкова вартість земельної ділянки ОСОБА_1 (загальною площею 1,35 га), передана для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 3222781800:03:006:0033), станом на 24.11.2012 становила 156 000,00 грн, тоді як укладаючи спірний договір міни від 24.11.2012, сторони самостійно визначили, що (згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості) вартість земельної ділянки ВАТ "СБК-Прогрес" (кадастровий номер 3221087000:03:002:0001) складала 272 903,00 грн. При цьому судовим експертом констатовано, що визначити ринкову вартість земельної ділянки боржника є неможливим. Отже, договір міни було вчинено боржником протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, за нерівнозначними умовами та цінами, внаслідок його виконання майна боржника стало недостатньо для задоволення вимог кредиторів, що свідчить про укладання договору з метою ухилення від виконання зобов`язань та погашення кредиторської заборгованості.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.11.2016, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.04.2018, зокрема, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ "СБК-Прогрес" 272 903,00 грн відшкодування вартості земельної ділянки площею 5,6971 га, що розташована на території Озерської сільської ради Бородянського району Київської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3221087000:03:002:0001.
На примусове виконання вказаної ухвали, судом виданий відповідний наказ від 09.08.2018.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 (у межах справи про банкрутство ВАТ "СБК-Прогрес"), зокрема: визнано недійсним договір міни земельних ділянок від 24.11.2012, укладений між ВАТ "СБК-Прогрес" та ОСОБА_2 ; зобов`язано боржника повернути на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,000 га, що розташована на території Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області, в межах згідно з планом передана для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3222755100:00:010:0050; зобов`язано ОСОБА_2 повернути на користь ВАТ"СБК-Прогрес" земельну ділянку площею 2,719 га, що розташована на території Озерської сільської ради Бородянського району Київської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3221087000:03:002:0016.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.11.2016, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2018, зокрема, замінений спосіб і порядок виконання вищевказаного рішення та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ВАТ "СБК-Прогрес" 132 571,00 грн відшкодування вартості земельної ділянки площею 2,719 га, що розташована на території Озерської сільської ради Бородянського району Київської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3221087000:03:002:0016.
На примусове виконання вказаної ухвали, судом виданий відповідний наказ від 09.08.2018.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 24.09.2015, зокрема, визнано недійсним договір міни земельних ділянок від 24.11.2012, укладений між ВАТ "СБК-Прогрес" та ОСОБА_3 . Установлено, що в матеріалах справи містяться різні звіти з висновками щодо визначення розміру ринкової вартості обмінюваних земельних ділянок та всі вони доводять нерівнозначність ціни: згідно висновку ПП "Умань-Земпроект" вартість ділянки ВАТ "СБК-Прогрес" складала 133 368,00 грн; ПП "СВ Девелопмент" - 1 081 418,00 грн; згідно висновку судового експерта ринкова вартість, станом на 24.11.2012, становила 567 000,00 грн, при тому, що ринкова вартість ділянки ОСОБА_3 за висновком того ж судового експерта складала лише 160 000,00 грн. Отже, договір міни вчинено боржником протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, за нерівнозначними умовами та цінами, внаслідок його виконання майна боржника стало недостатньо для задоволення вимог кредиторів, що свідчить про укладання договору з метою ухилення від виконання зобов`язань та погашення кредиторської заборгованості.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.11.2016, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017, зокрема, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ВАТ "СБК-Прогрес" 567 000,00 грн відшкодування вартості земельної ділянки площею 2,6633 га, що розташована на території Озерської сільської ради Бородянського району Київської області, передана для ведення підсобного сільського господарства, кадастровий номер 3221087000:03:003:0001.
На примусове виконання вказаної ухвали, судом виданий відповідний наказ від 20.02.2017.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.08.2017, зокрема, визнано недійсним договір про відступлення майнових прав № 356-2012 від 06.07.2012, укладений між ВАТ "СБК-Прогрес" та ПрАТ "СБК" та зобов`язано останнє повернути в ліквідаційну масу боржника майнові права на 5 квартир (№№ 4, АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , 63) у житловому будинку по АДРЕСА_5, в м. Ірпінь, загальною проектною площею 382,94 кв.м., що визначені в п. 1.1. договору про відступлення майнових прав № 356-2012 від 06.07.2012. 
В означеній ухвалі встановлено, що ринкова вартість майнових прав, що були відчужені ВАТ "СБК-Прогрес" на користь ПрАТ "СБК" згідно оспорюваного договору № 356-2012 від 06.07.2012 становила 2 370 106,00 грн, в той час як відступлення зазначених майнових прав було вчинено за 1 994 540,00 грн.
На примусове виконання вказаної ухвали, судом виданий відповідний наказ від 07.08.2017.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 25.04.2018, зокрема, визнані недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені 15.10.2012 між боржником та ТОВ "ТРМ Дніпро-Плаза", зареєстровані в реєстрі за № 794, № 791, № 785, щодо продажу земельних ділянок: площею 2,7185 га, яка розташована за адресою Київська область, Бородянський район, Озерська сільська рада, кадастровий номер 3221087000:03:002:0011 за ціною 139 696,00 грн; площею 2,6232 га, яка розташована за адресою Київська область, Бородянський район, Озерська сільська рада, кадастровий номер 3221087000:03:003:0003 за ціною 134 798,00 грн; площею 2,6931 га, яка розташована за адресою Київська область, Бородянський район, Озерська сільська рада, кадастровий номер 3221087000:03:003:0019 за ціною 138 390,00 грн.
У свою чергу, указаною ухвалою встановлено, що ринкова вартість вказаних земельних ділянок становить: з кадастровим номером 3221087000:03:002:0011 - 579 000,00 грн; з кадастровим номером 3221087000:03:003:0003 - 558 000,00 грн; з кадастровим номером 3221087000:03:003:0019-573 000,00 грн.
Отже, ураховуючи зміст ч. 4 ст. 75 ГПК України, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції, що зазначені обставини, встановлені рішеннями суду в господарських справах, які набрали законної сили, та повторно доказуванню не підлягають.
Відповідно до інформації, розміщеної на веб-сайті https://smida.gov.ua/db/prof/04054607, ПрАТ "СБК" є власником 79,440% акцій ВАТ "СБК-Прогрес".
Із наданої позивачем копії статуту ВАТ "СБК-Прогрес" (товариство), затвердженого протоколом загальних зборів боржника від 25.04.2008 № 14 (далі - Статут) убачається, зокрема, що у товаристві з числа акціонерів створюється Наглядова рада, яка відповідає за перевірку фінансової та адміністративної діяльності Виконавчого органу та за визначення загального напрямку діяльності товариства, за розробку його стратегії та прийняття основних рішень щодо загальної політики товариства.
До повноважень Наглядової ради відноситься, зокрема, надання дозволу на придбання, відчуження або будь-яке інше розпорядження основними засобами товариства, балансова вартість хоча б одного з яких перевищує 20 000 дол.США або еквівалентну суму в українських грошових одиницях за офіційним курсом Національного банку України на дату укладення угоди щодо таких основних засобів або на дату здійснення іншої відповідної операції з ними (п. 9.2.4. Статуту).
Наглядова рада створюється з числа акціонерів і складає не менше трьох членів, призначених та обраних акціонерами на загальних зборах строком на два (2) роки. Акціонери - юридичні особи самостійно визначають кандидатури фізичних осіб - членів Наглядової ради на першому засіданні (п. 9.3. Статуту).

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно п. 17 ч. 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України визначено, що окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема у справах про банкрутство (неплатоспроможність) у випадках, передбачених Кодексом України з процедур банкрутства. 
Ч. 2 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції можуть подавати учасники справи відповідно до цього Кодексу та Кодексу України з процедур банкрутства.
Ч. 1 ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що ухвали господарського суду, постановлені у справі про банкрутство (неплатоспроможність) за результатами розгляду господарським судом заяв, клопотань та скарг, а також постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури або процедури погашення боргів боржника можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Ч. 2 ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури/процедури погашення боргів, усі ухвали місцевого господарського суду, прийняті у справі про банкрутство (неплатоспроможність), крім випадків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України та цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.
Умови та порядок покладення субсидіарної відповідальності у процедурі банкрутства регулюються ч. 5 ст. 42, ч. 6 ст. 50 та ч. 2 ст. 61 КУзПБ.
Згідно з ч. 2 ст. 61 КУзПБ, під час здійснення своїх повноважень ліквідатор, кредитор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою. У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями. Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим КУзПБ.
Відповідно до ч. 5 ст. 42 КУзПБ, особи, які вчинили, погодили правочини або вчинили майнові дії, визначені ч.ч. 1 і 2 цієї статті, несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у межах суми завданих боржнику такими майновими діями збитків.
Аналізуючи зміст зазначених приписів можна зробити висновок, що останні містять у собі різні умови для притягнення відповідних осіб до субсидіарної відповідальність за зобов`язаннями боржника.
Так: 
- у ст. 61 визначено, що вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника, має право заявляти ліквідатор і кредитор, тоді як у ст. 42 відповідне коло осіб не визначено;
- застосування ст. 61 можливе лише у ліквідаційній процедурі, тоді як ст. 42 не обмежується відповідною судовою процедурою;
- відповідно до ст. 61 розмір вимог - різниця між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою, тоді як ст. 42 - збитки, завдані боржнику відповідними майновими діями;
- підставою для субсидіарної відповідальності відповідно до ст. 61 є наявність вини відповідних осіб та недостатність майна боржника. Тоді як, відповідно до ст. 42 зазначена відповідальність виникає в осіб, які вчинили, погодили правочини або вчинили майнові дії, визначені ч.ч. 1 і 2 цієї статті (наявність рішень суду про визнання правочинів недійними).
Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що право заявити відповідні вимоги, зокрема, на підставі ч. 5 ст. 42 КУзПБ настає, зокрема, в арбітражного керуючого чи кредитора, у разі наявності рішень суду про визнання спірних правочинів недійсними на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 42 КУзПБ. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 42 КУзПБ, господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному ст. 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.
Ч. 5 ст. 42 КУзПБ була згодом доповнена Законом України "Про внесення з мін до деяких законодавчих актів України" № 2971-IX від 20.03.2023, який набрав чинності 15.04.2023. Отже, зазначеною частиною 5 ст. 42 КУзПБ додатково визначені правові наслідки у разі визнання відповідних договорів недійсними на підставі ст. 42 КУзПБ. 
При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками сууд першої інстанції про те, що для застосування зазначеної санкції необхідна наявність одночасно усіх умов, а саме: 
1) особи, які вчинили, погодили правочин або майнову дію; 
2) правочини повинні бути визнанні у судовому порядку недійсними на підставі або ч. 1 або ч. 2 ст. 42 КУзПБ; 
3) наявність збитків. 
Тому, для застосуванню зазначеного припису суду необхідно встановити: коло осіб, які вчиняли правочин (сторони договору) та/або у той чи інший спосіб погодили їх укладення; 2) наявність судового рішення, яке набрало законної сили та яким установлені відповідні обставини; 3) розмір завданих збитків. 
Щодо осіб, які несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника, суд апеляційної інстанції встановив наступне.
У заяві ТОВ ВКП "Автофургон" просив покласти субсидіарну відповідальність на ПрАТ "СБК" з тих підстав, що останній є акціонером боржника (79,440 % акцій ВАТ "СБК-Прогрес") та у зв`язку з тим, що відповідач, маючи своїх представників у Наглядовій раді, був обізнаний про укладення сумнівних, завідомо невигідних правочинів щодо міни та продажу земельних ділянок.
Як зазначено у п. 9.2.4. Статуту, саме Наглядова рада надає дозвіл на придбання, відчуження або будь-яке інше розпорядження основними засобами товариства, балансова вартість хоча б одного з яких перевищує 20 000 дол.США або еквівалентну суму в українських грошових одиницях за офіційним курсом Національного банку України на дату укладення угоди щодо таких основних засобів або на дату здійснення іншої відповідної операції з ними.
Отже, у разі якщо на момент відчуження активів боржника (за договорами, які були визнані судами недійсними), балансова вартість таких активів була вищою за 20 000,00 дол.США, таке відчуження мало відбуватися виключно за наданим Наглядовою радою дозволом.
Водночас, як вірно встановив суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі, балансова вартість земельних ділянок/майнових прав та ринкова вартість (про яку зазначає позивач у своїй заяві) - це різні методи оцінки активів в цілому, які майже ніколи не збігаються. Основна різниця полягає в тому, що балансова вартість базується на минулих витратах (бухгалтерський облік), а ринкова - на майбутніх очікуваннях (актуальна ціна на ринку).
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що особами, які можуть бути притягнуті до субсидіарної відповідальності у порядку ч. 5 ст.42 КУзПБ, у разі підтвердження вищевказаних обставин, можуть бути як ПрАТ "СБК" так і члени Наглядової ради (як особи, що надали згоду на відчуження майна), а також безпосередньо підписанти договорів (у разі відсутності відповідної згоди). 
Проте, відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Отже, для визначення кола осіб позивачу необхідно було зазначити, зокрема: яка балансова вартість відчужених активів боржника станом на день укладення відповідних правочинів; чи надавався дозвіл Наглядової ради на укладення таких правочинів (рішення Наглядової ради) чи підписант діяв без відповідного погодження; у разі необхідності, склад членів Наглядової ради станом на момент укладення відповідних правочинів. Як вірно дійшов висновку суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі, саме лише посилання на те, що ВАТ "СБК-Прогрес" є акціонером боржника та мав бути обізнаним про укладення певних договорів - не є безумовною підставою для притягнення останнього до субсидіарної відповідальності. Крім того, скаржником також не було наведено конкретних обставин щодо необхідності стягнення збитків з інших осіб (друга сторона спірних договорів), які вчинили/погодили відповідні правочини.
Щодо застосування ч. 5 ст.45 КУзПБ, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
Так із змісту судових рішень, на підставі яких позивач просить стягнути збитки, вбачається, що спірні договори визнанні у судовому порядку недійсними на підставі ст. 20 Закону про банкрутство в редакції від 19.01.2013, що діяла до 21.10.2019, якою визначалися умови та підстави визнання недійсними правочинів (договорів) та спростування майнових дій боржника. Отже усі спірні договори були вчинені боржником до 21.10.2019.
За змістом ч. 1 ст. 20 Закону про банкрутство, правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених ч. 1 цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії. Кредитор за недійсним правочином (договором) або спростованою майновою дією має право вибору: погашення свого боргу в першу чергу в процедурі банкрутства або виконання зобов`язання боржником у натурі після закриття провадження у справі про банкрутство. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або конкурсного кредитора про визнання недійсним правочину (договору) або спростування майнових дій боржника господарський суд виносить ухвалу (ч.ч. 2-4 ст. 20 Закону про банкрутство).
21.10.2019 був введений в дію КУзПБ від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
Згідно з п. 2 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ, з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.
У свою чергу Верховний Суд у постанові від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 сформований єдиний підхід до застосування ст. 42 КУзПБ під час вирішення питання про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до набрання чинності та введення в дію КУзПБ.
Зокрема в частині застосування у часі приписів ст. 42 КУзПБ як такої, що містить норми матеріального права, то Верховний Суд зазначив, що п. 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ не визначає правил дії в часі цієї норми та не встановлює темпоральних критеріїв її застосування. Так само, не визначає таких правил наведений пункт Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ щодо положень ст.20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.
Тому, при застосуванні ст.42 КУзПБ слід керуватися загально визнаним принципом щодо дії законів у часі, суть якого полягає в тому, що новий закон регулює правовідносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тобто до події, факту застосовується закон, під час дії якого вони настали або мали місце.
На підтвердження такого розуміння застосування ст.42 КУзПБ свідчить також усталений в судовій практиці підхід щодо застосування норм закону під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними виснвоками суду першої інстанції про те, що підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в ст. 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в ст. 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019. У зв?язку з чим, приписи ст.42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи ст. 20 Закону про банкрутство, яка у свою чергу відповідної санкції у вигляді стягнення збитків - не передбачала.
Ураховуючи викладене та те, що спірні правочини визнані у судовому порядку недійсними на підставі ст. 20 Закону про банкрутство, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суд першої інстанції про те, що твердження позивача щодо наявності підстав для застосування на спірні правовідносини у цій справі положень ч. 5 ст. 42 КУзПБ - є помилковими та такими, що суперечать вищенаведеним приписам закону.
Щодо розміру завданих збитків, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.ч. 1, 3 ст. 22 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Збитки як правова категорія включають у себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. 
У свою чергу, у спорах про відшкодування збитків ключовим є встановлення факту реального, остаточного та невідновленого зменшення майнової сфери потерпілої сторони. Сам по собі факт перерахування грошових коштів або укладення правочину, який у подальшому визнано недійсним, не є достатнім для висновку про наявність збитків у розумінні ст. 22 ЦК України, якщо законодавством передбачено інший спеціальний механізм відновлення порушеного майнового стану. 
Водночас вимога про відшкодування збитків може бути задоволена лише за умови доведення того, що застосування наслідків недійсності правочину не забезпечує і об`єктивно не може забезпечити відновлення майнового стану боржника, зокрема у зв`язку з неможливістю виконання реституційного зобов`язання з боку контрагента. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22.01.2026 у справі № 910/644/22 (910/11101/24).
У заяві ТОВ ВКП "Автофургон" просить стягнути на користь боржника 5 052 580,00грн завданих йому збитків, які виникли у зв`язку з укладенням правочинів, внаслідок яких відбулося вибуття майна боржника та які надалі були визнані судами недійсними.
Обґрунтовуючи розмір завданих збитків, позивач надав відповідний розрахунок, із змісту якого вбачається що: 2 370 106,00 грн - сума збитків за ухвалою суду від 02.08.2017 (п. 3.3.4. даної ухвали); 567 000,00 грн - сума збитків за постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 (п. 3.3.3.); 579 000,00 грн, 558 000,00 грн та 573 000,00 грн - сума збитків за ухвалою суду від 25.04.2018 (п. 3.3.5. даної ухвали); 132 571,00 грн - сума збитків за постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 та ухвалою суду від 22.11.2016 (п. 3.3.2. даної ухвали); 272 903,00 грн - сума збитків за постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 та ухвалою суду від 22.11.2016 (п. 3.3.1.).
Проте дослідивши наданий розрахунок та зазначені приписи, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції, що вказаний ТОВ ВКП "Автофургон" розмір збитків не є саме збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, які виникли у зв`язку із вчиненням/погодженням правочинів ПрАТ "СБК" як акціонером боржника, оскільки вказаний розмір - є грошовим відшкодуванням вартості відчужених активів боржника у порядку реституції відповідно до ринкової вартості майна або згідно умов недійсного правочину (у зв`язку з неможливістю визначення ринкової вартості).
Інших обставин, на підставі яких можливо встановити розмір збитків позивачем наведено не було ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції під час розгляду справи. 
Щодо покладення субсидіарної відповідальності у порядку ч. 2 ст. 61 КУзПБ, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
Як зазначалося вище, однією з умов покладення субсидіарної відповідальності у порядку ст. 61 КУзПБ - є розмір вимог, який визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.
У постанові від 12.06.2025 у справі №915/1231/17 Верховний Суд зазначив, що саме наявність цієї негативної різниці (перевищення суми кредиторських вимог над вартістю ліквідаційної маси) і обумовлює підстави для покладення субсидіарної відповідальності.
Якщо є підтвердженим доказами у справі факт доведення до банкрутства боржника, однак за відсутності зазначеної різниці (недостатності майна боржника для задоволення вимог кредиторів) немає підстав для стягнення відповідних сум з винних осіб у межах покладення субсидіарної відповідальності, і у ліквідатора/кредитора немає підстав порушувати відповідний спір у справі про банкрутство.
Водночас розмір (вартість) ліквідаційної маси в ході процедури ліквідації боржника зазнає змін, враховуючи, що:
- балансова вартість ліквідаційної маси, що визначається за результатами інвентаризації (п. 5 ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 61 КУзПБ), оціночна вартість (ч. 1 ст. 63 КУзПБ) та вартість її реалізації/продажу (розділ V КУзПБ) можуть (як правило) відрізнятися;
- склад ліквідаційної маси (відповідно і її розмір) під час здійснення ліквідатором відповідних повноважень і обов`язків у ліквідаційній процедурі може змінюватися за рахунок включення до нього: грошових сум (майна), повернених третіми особами на вимогу ліквідатора щодо сум дебіторської заборгованості, за наслідками визнання недійсними правочинів (договорів) боржника та вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що перебуває у третіх осіб (ч. 2 ст. 42, ч. 1 ст. 61 КУзПБ); сум, стягнених ліквідатором із суб`єктів субсидіарної відповідальності (абз. 3 ч. 2 ст. 61 КУзПБ).
- що ж до вартості ліквідаційної маси з метою визначення розміру субсидіарної відповідальності, то, враховуючи правову природу цієї відповідальності, її розмір має визначатися за правилами встановлення розміру шкоди, заподіяної майну потерпілого незаконними діями, у деліктних правовідносинах: як різниця між сумою вимог до боржника згідно з реєстром вимог кредиторів та сумою коштів, отриманою за фактом продажу майна в процедурі ліквідації.
- у цьому висновку Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, сформульованої в постанові від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц, відповідно до якої за правовою природою відповідальність третіх осіб, передбачена ч. 2 ст. 61 КУзПБ, є відповідальністю порушника за збитки, завдані банкруту (ст. 22 ЦК України).
Отже, буквальне прочитання абз. 1 та 2 ч. 2 ст. 61 КУзПБ ("розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою", "у разі недостатності майна боржника") - є підставою для висновку, що розмір субсидіарної відповідальності, який дає право ініціювати спір про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство та підлягає стягненню із суб`єктів такої відповідальності, визначається в той момент, коли ліквідатор за результатами здійснення судових проваджень у процедурі банкрутства боржника остаточно визначив вартість ліквідаційної маси в грошовому еквіваленті за фактом продажу в процедурі ліквідації включених до її складу активів та здійснив за рахунок отриманих від продажу коштів розрахунок із визнаними у справі кредиторами. 
Тож, сума вимог кредиторів, яка підлягає погашенню за правилами ст. 64 КУзПБ, однак залишилася непогашеною в процедурі банкрутства за правилами цієї статті через недостатність майна банкрута, і є розміром субсидіарної відповідальності.
Право ліквідатора/кредитора подати заяву про покладення субсидіарної відповідальності виникає не раніше ніж після завершення реалізації об`єктів, включених до ліквідаційної маси банкрута, та розрахунків з кредиторами на підставі проведення такої реалізації у ліквідаційній процедурі. Аналогічний порядок покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника втілено в актуальній правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постановах, зокрема, від 10.06.2020 у справі № 911/3513/16, від 07.11.2023 у справі № 908/3468/13.
Наведений підхід у покладенні субсидіарної відповідальності та у визначенні ліквідаційної маси для обчислення розміру такої відповідальності є правильним та зумовлює висновок, згідно з яким передчасне звернення з вимогами про покладення субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство - до здійснення задоволення вимог кредиторів за рахунок коштів, отриманих за наслідками реалізації всіх виявлених у боржника активів, з встановленням факту недостатності майна, виключає розгляд, дослідження, оцінку та встановлення осіб, винних у правопорушенні з доведення боржника до банкрутства, тобто виключає визначення суб`єктів та суб`єктивної сторони відповідного правопорушення.
Отже, до завершення погашення визнаних у справі вимог кредиторів за рахунок коштів, отриманих від продажу включених до складу ліквідаційної маси активів боржника, зі встановленням за результатами погашення недостатності майна боржника для задоволення таких вимог заява ліквідатора/кредитора з вимогами про покладення субсидіарної відповідальності та стягнення з винних осіб суми субсидіарної відповідальності не може бути подана, а в разі її подання відповідні вимоги не підлягають задоволенню судом. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21).
Матеріалами справи підтверджується, що у судовому порядку вирішено повернути ВАТ "СБК-Прогрес" відповідне майно або стягнути на користь останнього грошові кошти. Проте, ТОВ ВКП "Автофургон", заявляючи вимогу про відшкодування збитків, не довів належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76,77 Господарського процесуального кодексу України обставин, які б свідчили про фактичну та юридичну неможливість повернення грошових коштів у порядку ст. 216 ЦК України, зокрема не надав доказів звернення з вимогою про їх повернення (виконавчі документи, акти державного/приватного виконавця), відомості про ліквідацію/банкрутство/відсутність майна боржника-контрагента або безрезультатності таких заходів, що, як наслідок унеможливлює визначення розміру субсидіарної відповідальності.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заява ТОВ ВКП "Автофургон" про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями ВАТ "СБК-Прогрес" у зв`язку з завданими збитками на ПрАТ "СБК" у відповідному розмірі - передчасною, недоведеною та такою, що не підлягає задоволенню. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі. 
Отже, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, а також доводи скаржника не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а судом першої інстанції правильно застосовані норми процесуального та матеріального права. 
Інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані, проте є такими, що не впливають на висновки суду апеляційної інстанції у даній постанові. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваній ухвалі.
З огляду на наведене, судом першої інстанції обгрунтовано постановлено оскаржувану ухвалу, із чим погоджується і суд апеляційної інстанції. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі, ухвала суду першої інстанції постановлена з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, обумовлені ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підстави для скасування ухвали Господарського суду Київської області від 16.02.2026 у справі № 911/1012/13 (911/1754/25) - відсутні.

Розподіл судових витрат
Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, та покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційне підприємство "Автофургон" на ухвалу Господарського суду Київської області від 16.02.2026 у справі № 911/1012/13 (911/1754/25) - залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 16.02.2026 у справі № 911/1012/13 (911/1754/25) - залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Матеріали справи № 911/1012/13 (911/1754/25) повернути до Господарського суду Київської області. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено та підписано: 08.06.2026.

Головуючий суддя С.Р. Станік 

Судді О.М. Остапенко

С.В. Сотніков