ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

26 травня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/1787/22
Головуючий у першій інстанції – Ільченко О. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/522/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Мамонової О. Є.,
суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н. В.,
із секретарем Герасименко Ю. О.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Прилуцький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Прилуцькому районі Чернігівської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та внести зміни в актовий запис №53 від 17.02.2022 про народження ОСОБА_3 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане Прилуцьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), де у графі «батько» дитини записати - « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, у графі «прізвище» дитини записати - « ОСОБА_4 ».
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони із січня 2021 року перебували у відносинах, а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 . При реєстрації народження дитини, запис про батька було зроблено зі слів матері.
Зазначала, що шлюб між нею та відповідачем не укладався, сторони проживають окремо. Син проживає разом з позивачкою. 
Указувала, що відповідач відмовляється добровільно, в позасудовому порядку, подавати заяву про реєстрацію його як батька до органу державної реєстрації актів цивільного стану. 
Уважала, що оскільки у свідоцтві про народження ОСОБА_5 ім`я та по батькові його батька записано за її вказівкою, то права дитини порушено, так як у ОСОБА_2 досі не виникли батьківські обов`язки, а у ОСОБА_5 – права щодо батька. 
З метою захисту прав дитини ОСОБА_1 змушена звернутися до суду з позовом про визнання батьківства. 

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13.11.2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства – задоволено.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Внесено зміни в актовий запис №53 від 17.02.2022 про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане Прилуцьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), де у графі «батько» дитини ухвалено записати - « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України, у графі «прізвище» дитини записати - « ОСОБА_4 ».
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 27 269,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та в задоволенні позову відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судово-генетичну експертизу проведено з грубими порушеннями. Біоматеріал сторонами у справі здано 01.11.2024, а проведення експертизи розпочато лише 01.07.2025. Судовими експертами неодноразово направлялися звернення до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області щодо нездійснення оплати вартості експертизи, зокрема 27.01.2025, 04.02.2025, з зазначенням, що у разі не оплати вказаної експертизи протягом одного місяця вона буде повернута без виконання. Позивачка протягом двох років ухилялася від проведення експертизи, проте незважаючи на це 01.07.2025 було розпочато проведення експертизи.
Наголошує, що експертиза проведена з порушенням строків, у зв`язку з чим у нього виник сумнів щодо належності вказаного біоматеріалу до його особи. 
Уважає, що у зв`язку з процесуальними порушеннями проведення експертизи суд не мав права брати вказаний доказ до уваги. В судовому засіданні представник відповідача неодноразово наголошував на протиправності вказаної експертизи та визнання даного доказу неналежним та недопустимим, проте судом залишено без уваги зазначені заперечення, як під час розгляду справи по суті, так і в оскаржуваному рішенні. 
Указує, що його представник не зміг ознайомитися з матеріалами справи, а саме з скріншотами переписок, оскільки їх не було переведено в електронний вигляд. Представник відповідача під час стадії дослідження доказів, при дослідженні зазначених доказів зазначив, що вказані докази не переведено в електронну форму, та заявляв клопотання на відкладення розгляду справи з метою надати час на ознайомлення з зазначеними клопотаннями, проте суд двічі відхилив зазначене клопотання, чим порушив право відповідача на ознайомлення з доказами.
Зазначає, що суд не надав обґрунтування необхідності зміни прізвища, не вказав, чим така зміна буде сприяти інтересам дитини. Уважає таку вимогу передчасною, оскільки позивачем не надано підтвердження звернення до органу опіки та піклування, який за наявності на те підстав складає відповідний висновок про наявність підстав для зміни прізвища дитини. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати, у тому числі в розмірі 9 600 грн за надання правничої допомоги.
Зазначає, що визначальною у даній категорії справ є генетична експертиза і в даному випадку вона подала до суду вказаний доказ батьківства.
Указує, що позиція відповідача, що зберігання генетичних зразків унеможливлює проведення судової експертизи повністю спростовується висновком експертизи, де експерти під кримінальну відповідальність подали до суду висновок, який підтверджує батьківство відповідача відносно малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Наголошує, що вимога про зміну прізвища дитини заявлена одночасно з встановленням батьківства, суд ухвалив рішення з врахуванням інтересів дитини.
Стверджує, що відповідач, заперечуючи своє батьківство, нехтує обов`язком щодо забезпечення дитини повноцінним духовним та моральним розвитком, фінансової підтримки не надає. 

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача – адвоката Дуденок О.О., яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що біологічне батьківство ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 доведено висновком експерта №103-169-2024 від 08.07.2025, визнання батьківства є підставою для внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини. 
З такими висновками погоджується апеляційний суд, зважаючи на наступне. 

Судом у справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , що видане Прилуцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Прилуцькому районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) 17.02.2022. Батьками зазначені – ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (том 1 а.с. 8).
Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №00036295538 відомості про батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в актовий запис про народження дитини внесені відповідно до ч.1 ст.135 СК України (том 1 а.с. 11).
Відповідно до довідки виконкому Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області від 15.07.2022 №346, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 і має такий склад сім`ї - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дитина проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні (том 1 а.с. 9).
Як слідує з висновку експерта Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» №103-169-2024 від 08.07.2025 молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 складає величину не менш ніж 99,99%. Таким чином, біологічне батьківство ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 практично доведено (том 1 а.с. 241-244).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини).
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).
Статтею 27 Конвенції про права дитини, передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.
Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суди у окремих своїх постановах керуються аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, від 07.12.2006). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, від 16.07.2015).
Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ч. 2 ст. 125 CК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за рішенням суду.
Згідно з ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Частиною 1 ст. 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. 
Відповідно до ст. 128 СК України визнання батьківства за рішенням суду відбувається за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу.
Щодо предмету доказування у даній категорії справ, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ч. 2 ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.
Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
При проведенні експертних досліджень застосовуються Методичні рекомендації «Використання ДНК аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей)», які розроблені фахівцями Національної бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України. Згідно із пунктом 3 Методичних рекомендацій батьківство вважається доведеним, якщо його ймовірність складає не менше 99,99 %.
Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення ЄСПЛ у справі «Калачова проти Російської Федерації» від 07.05.2009 № 3451/05, § 34, «Kalacheva V. Russian Federation»).
Аналіз рішень ЄСПЛ та норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що суд не може допускати свавільного втручання у право дитини на повагу до приватного життя шляхом безпідставних (довільних) змін відомостей про її батьків. Беззаперечним доказом для визнання чи спростування батьківства у судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Це узгоджується з висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 25.08.2020 у справі №478/690/18 , від 05.06.2024 у справі №458/619/17, де зазначено, що для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, висновок якої має важливе значення у процесі дослідження батьківства, є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ.
У постанові від 31.01.2024 у справі №752/13549/22 Верховний Суд виснував, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.
Правовий висновок щодо того, що доказова цінність ДНК-тесту суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства викладено також, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.03.2025 у справі №146/1162/23.
Згідно із частинами першою-сьомою статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність в Україні здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції за клопотанням позивача ухвалою від 12.03.2024 призначив судово-медичну експертизу генетичної ідентифікації методом ДНК-аналізу з метою з`ясування чи є ОСОБА_2 біологічним батьком ОСОБА_3 , матір`ю якого є ОСОБА_1 , проведення якої доручив експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. 
Висновок експерта від 08.07.2025 №103-169-2024 містить відомості про ймовірність батьківства ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 99,99%. Аналіз ДНК на батьківство, проведено лікарем судово-медичним експертом-імунологом першої кваліфікаційної категорії Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_7 , який має вищу медичну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення судово-медичної експертизи за спеціальністю «судово-медична імунологія» (свідоцтво № 0030 від 04.12.2018, видане ЕКК Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, дійсне до 27.10.2028), стаж експертної роботи з 2008 року, експерт повідомлений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків, суд першої інстанції, з огляду на що, цей висновок експерта є належним і допустити письмовим доказом, що підтверджує походження ОСОБА_3 від ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що експертиза проведена з порушенням строків, у зв`язку з чим у відповідача виник сумнів щодо належності досліджуваного біоматеріалу до його особи, колегія суддів до уваги не бере з огляду на таке.
У цій справі відсутні підстави для визнання висновку експерта від 08.07.2025 № 103-169-2024 необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності. 
Відповідач фактично ототожнює тривалість проведення експертизи з її недостовірністю, однак чинне процесуальне законодавство не містить положень, відповідно до яких перевищення строку проведення судової експертизи автоматично тягне недопустимість або недостовірність висновку експерта.
Доводи апеляційної скарги щодо належності біоматеріалу відповідачу зводяться виключно до припущень щодо «сумнівів» останнього у належності біологічного матеріалу, однак жодного належного та допустимого доказу підміни, пошкодження, втрати чи неналежного зберігання зразків ОСОБА_2 не надано.
Експертизу призначено та проведено згідно з вимогами ЦПК України атестованим судовим експертом на підставі ухвали суду в обраній сторонами експертній установі, експерта попереджено про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, а сам висновок відповідає вимогам законодавства.
Зважаючи на вказаний висновок експерта, який підтверджує беззаперечне біологічне батьківство відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, дійшов правильного висновку про доведеність батьківства ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи (постанова Верховного Суду від 09.04.2025 у справі № 285/6103/21).
У постанові Верховного Суду від 25.08.2020 у справі №478/690/18 зазначено, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.
Відтак не є слушними посилання відповідача в апеляційній скарзі на недостатність доказів на підтвердження батьківства для постановлення рішення про визнання ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 .
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивачка ухилялася від проведення експертизи протягом тривалого часу, у зв`язку з чим результати проведеної судово-генетичної експертизи не можуть братися судом до уваги.
Так, у даній категорії справ визначальним є не формальне трактування процесуальної поведінки сторін, а забезпечення найкращих інтересів дитини, зокрема її права знати своє походження, свого батька та отримувати належне утримання і піклування.
Відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 7 Конвенції про права дитини передбачено право дитини, наскільки це можливо, знати своїх батьків та користуватися їх піклуванням.
Саме тому проведення судово-генетичної експертизи та встановлення біологічного походження дитини відповідає насамперед інтересам самої дитини, а не виключно інтересам сторін спору. Посилання відповідача на те, що експертиза була проведена лише на підставі третьої ухвали суду, не спростовує ані факту біологічного батьківства, ані достовірності отриманого висновку експерта. 
Зазначені обставини не можуть переважати над правом дитини на встановлення її походження та визначення батьківства.
Посилання відповідача на неможливість належного ознайомлення зі скріншотами листування у зв`язку з тим, що вони не були переведені в електронну форму, а також на відмову суду у задоволенні клопотань про відкладення розгляду справи не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
У даній справі ключовим та визначальним доказом визнання ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 є висновок судово-генетичної експертизи, яким встановлено ймовірність батьківства відповідача 99,99%. Як уже було зазначено вище, саме результати ДНК-експертизи мають найвищу доказову силу у справах про визнання батьківства та є найбільш достовірним доказом біологічного походження дитини.
Крім того, представник відповідача був обізнаний про наявність зазначених доказів у матеріалах справи, брав участь у судових засіданнях, висловлював свої заперечення та реалізовував свої процесуальні права.

Помилковим є посилання відповідача на те, що вимога про зміну прізвища дитини взагалі не повинна була бути розглянути судом в першій інстанції та є передчасною.
Так, відповідно до ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження.
Згідно з ч. 3 ст. 145 СК України спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Зміна прізвища дитини у даному випадку є похідною вимогою від вимоги про визнання батьківства та безпосередньо пов`язана із необхідністю приведення актового запису про народження дитини у відповідність до встановлених судом обставин.
Крім того, вирішуючи питання щодо прізвища дитини, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, який є основоположним у сімейних правовідносинах.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення постановлено районним судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим, згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13.11.2025 - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати понесені під час апеляційного перегляду. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову - на відповідача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Як зазначалось вище, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що понесла позивачка під час апеляційного перегляду справи, апеляційний суд виходить з наступного.
При зверненні до суду із відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції складають 9 600 грн.
Так, представництво інтересів ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції здійснювала адвокат Дуденок О.О. згідно із ордером про надання правничої допомоги серії СВ № 1152953 від 25.12.2025 (том 2 а.с. 91), виданими на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 25.12.2025 (том 2 а.с. 92). 
Згідно з Договором № б/н від 25.12.2025, укладеним між адвокатом Дуденок О.О. та клієнтом ОСОБА_1 , зміст доручень: надання консультаційних та юридичних послуг щодо захисту прав та інтересів останнього та бути представником у усіх підприємствах, установах і організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, органах державної виконавчої влади та самоуправління, органах поліції, прокуратурі, виконавчій службі, суді з питань захисту законних прав та інтересів з правом вести справи від імені клієнта, в усіх судових установах з усіма правами, якими наділений законом позивач, заявник, заінтересована особа, відповідач, треті особи і потерпілий, у тому числі з правом закінчення справи мировою угодою. визнання чи відмови повністю або частково від позовних вимог, зміни предмета позову; одержання виконавчого листа з правом одержання присудженого майна і грошей, вирішувати всі питання щодо виконання рішень судів будь-якої інстанції, порушувати питання про відкриття виконавчого провадження, оскаржувати дії та бездіяльність органів державної влади та посадових осіб в судах та рішень судів. Як представнику надається право попереднього узгодження всіх процедурних питань, подання та підпису всіх документів, необхідних для виконання повноважень, включаючи позовні та інші заяви, скарги, клопотання, а також інших документів, давати пояснення, сплачувати платежі, а також розписуватися та виконувати всі інші дії, пов`язані з виконанням доручення даного договору, щодо питань пов`язаних з розглядом апеляційної скарги ОСОБА_2 у справі № 742/1787/22 в суді апеляційної інстанції. 
Розмір гонорару та порядок оплати: за надання правової допомоги, відповідно до даного договору, клієнт сплачує адвокату гонорар за домовленістю 40% мінімальної заробітної плати за 1 годину роботи (3 200 грн), оплата правничої допомоги здійснюється клієнтом протягом 10 днів після набрання рішення законної сили.
У розрахунку витрат робочого часу, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, зазначено, що за угодою щодо надання правничої допомоги ОСОБА_1 від 28.01.2026 адвокатом Дуденок О.О. надано наступну правову допомогу: 
1. Вивчення апеляційної скарги – 30 хв.
2. Усна консультація клієнта – 30 хв.
3. Складання процесуальних документів (відзив на апеляційну скаргу з додатками) з відправкою відповідачу та до суду – 2 год.
Загальна кількість витраченого часу 3 год.
Розмір мінімальної заробітної плати встановлений з 01.01.2025 дорівнює 8 000 грн. 
Вартість наданих послуг згідно вимог пов`язаних з наданням правової допомоги складає 9 600 грн (том 2 а.с. 92 зворот).
Так, при розгляді даної справи у суді апеляційної інстанції адвокатом Дуденок О.О. в інтересах ОСОБА_1 складено та подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 (том 2 а.с. 89-90).
Адвокат Дуденок О.О. брала участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції:
- 18.03.2026 тривалістю 27 хвилин, що підтверджується протоколом судового засідання в режимі конференції №6095480 (том 2 а.с. 110-111);
- 26.05.2026 тривалістю 34 хвилин, що підтверджується протоколом судового засідання в режимі конференції №6502721.
Розподіляючи понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу є розумними та такими, що відображають реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.
Отже, аналізуючи обсяг правової допомоги адвоката у суді апеляційної інстанції та надані на його підтвердження належні, допустимі та достатні докази, у законодавчо встановлені спосіб та строки колегія суддів вважає, що вказані витрати є документально підтвердженими, а їх сума детально описана та обґрунтована адвокатом у наданих документах.
Ураховуючи викладене, зважаючи на характер виконаної адвокатом роботи (складання відзиву на апеляційну скаргу та участь у судових засіданнях загальною тривалістю 1 година 01 хвилина), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, враховуючи відсутність заперечень іншої сторони, апеляційний суд дійшов висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката Дуденок О.О. у суді апеляційної інстанції підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_2 .
Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 600 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 29 травня 2026 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька 

Н.В. Шитченко