П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/24211/25	
Головуючий в 1 інстанції: Бабенко Д.А.
Дата і місце ухвалення 09.03.2026р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів: Тарновецького І.І., 
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просила: 
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у призначені пенсії ОСОБА_1 ;
скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №050650006762 від 17.06.2025 р. про відмову в призначенні пенсії за віком;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 15.02.1989 по 17.05.1989; з 27.06.1990 по 11.09.1990; період отримання матеріальної допомоги по безробіттю за період з 05,04.2002 по 01.10.2002 згідно трудової книжки НОМЕР_1 дата заповнення 30.07.1979 р, з моменту виникнення права, тобто з 09.05.2025 р.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №050650006762 від 17.06.2025 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 15.02.1989 до 17.05.1989, з 27.06.1990 до 11.09.1990, період отримання матеріальної допомоги по безробіттю за період з 05.04.2002 до 01.10.2002, згідно з записами у трудовій книжці НОМЕР_1 від 30.07.1979, та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком від 09.06.2025, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи.
У поданій апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області вказувало на те, що за результатами розгляду документів, доданих позивачкою до заяви, до її трудового стажу не зараховано:
- період роботи в колгоспі з 15.02.1989 по 17.05.1989, оскільки відсутня довідка про встановлений і вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві;
- період роботи з 27.06.1990 по 11.09.1990, оскільки запис про прийняття на роботу здійснено із порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме в розділі “Відомості про роботу” в заголовку відсутня назва організації;
- період отримання матеріальної допомоги по безробіттю за період з 05.04.2002 по 01.10.2002.
З огляду на вищезазначене апелянт посилався на те, що у пенсійного органу відсутні підстави для призначення позивачці пенсії, відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», через відсутність необхідного страхового стажу.
З огляду на викладене апелянт просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла наступного: 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 07.06.2025 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком, яка зареєстрована в органах Пенсійного фонду за №863 від 09.06.2025 року. 
Подану позивачкою заяву за принципом екстериторіальності було розглянуто Головним управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, за наслідком чого прийнято рішення №050650006762 від 17.06.2025 року про відмову позивачці у призначенні пенсії через недостатність страхового стажу.
У змісті прийнятого рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області вказано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має страховий стаж 21 рік 05 місяців 03 дні.
Також зазначено, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано: 
період роботи в колгоспі з 15.02.1989 до 17.05.1989, оскільки відсутня довідка про встановлений і вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві; 
період роботи з 27.06.1990 до 11.09.1990, оскільки запис про прийняття на роботу здійснено із порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме в розділі «Відомості про роботу» в заголовку відсутня назва організації; 
період отримання матеріальної допомоги по безробіттю за період з 05.04.2002 до 01.10.2002.
Вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №050650006762 від 17.06.2025 року, а також протиправним незарахування до стажу роботи періодів з 15.02.1989 до 17.05.1989, з 27.06.1990 до 11.09.1990, з 05.04.2002 до 01.10.2002, позивачка звернулась з даним позовом до суду першої інстанції.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне6
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).
Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до частин першої та другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. 
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Згідно зі ст.56 Закону України №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, що діяла до 01 січня 2004 року) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно із п.п. 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Зазначені норми права вказують на те, що першочергово страховий стаж встановлюється на основі трудової книжки і лише в разі її відсутності або відсутності записів у трудовій книжці трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів.
За обставин даної справи відповідачем – Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області не були зараховані до стажу позивача періоди роботи з 15.02.1989 до 17.05.1989, оскільки відсутня довідка про встановлений і вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві; з 27.06.1990 до 11.09.1990, оскільки запис про прийняття на роботу здійснено із порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме в розділі «Відомості про роботу» в заголовку відсутня назва організації; період отримання матеріальної допомоги по безробіттю за період з 05.04.2002 до 01.10.2002.
Згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , позивачка працювала:
з 15.02.1989 до 17.05.1989 офіціанткою у кафе колгоспу «Родина» Волноваського району Донецької області;
з 27.06.1990 до 11.09.1990 робочим у консервному цеху Науково-виробничого кооперативу «Міранда» (мовою оригіналу – Научно-производственный кооператив «Миранда»);
у період з 05.04.2002 до 01.10.2002 позивач отримувала матеріальну допомогу по безробіттю на підставі п.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття».
Таким чином, трудова книжка позивача містять всі необхідні відомості щодо призначення, переведення та звільнення позивача, що є підтвердженням трудової діяльності позивача.
Щодо роботи позивачки у період з 15.02.1989 до 17.05.1989 у кафе колгоспу «Родина» Волноваського району Донецької області, суд першої інстанції вірно вказав на те, що за положеннями ст. 56 Закону України №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, що діяла до 01 січня 2004 року), до стажу роботи особи зараховується період членства в колгоспах та інших кооперативах. 
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені Постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975р. №310 (далі - Основні положення).
Відповідно до пунктів 1, 2 Основних положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних положень).
Згідно з пунктом 6 Основних положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
З аналізу вищевказаних норм слідує, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
За обставин даної справи позивачка у спірний період працювала офіціанткою у кафе колгоспу «Родина», а не перебувала членом колгоспу. 
З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що для зарахування спірного періоду до стажу позивача, не пов`язаного із членством у колгоспі, надання довідки про виконання мінімуму трудової участі у громадському господарстві не вимагається.
Зважаючи на те, що записом трудової книжки підтверджено період роботи позивачки офіціанткою в колгоспі, відповідачем безпідставно незараховано вказаний період роботи з 15.02.1989 по 17.05.1989 у колгоспі «Родина» Волноваського району Донецької області до страхового стажу позивачки.
Щодо періоду роботи позивачки з 27.06.1990 до 11.09.1990 у консервному цеху Науково-виробничого кооперативу «Міранда» (мовою оригіналу – Научно-производственный кооператив «Миранда»), то з оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії вбачається, що Головним управлінням ПФУ не був зарахований вказаний період до страхового стажу через те, що запис про прийняття на роботу здійснено із порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме в розділі «Відомості про роботу» в заголовку відсутня назва організації.
Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58).
Пунктом 1.1 цієї Інструкції передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно з п.4 Постанови КМУ від 27.04.1993р. №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Отже, з наведеного слідує, що обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.
Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а відтак, не повинно впливати на її особисті права.
Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Також апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду у постанові від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а, відповідно до яких працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
З огляду на наведені вище норми та висновки Верховного Суду у справах з подібних відносин, апеляційний суд зауважує, що певні недоліки чи неточності в записах в трудовій книжці не можуть бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Крім того, судова колегія зазначає, що право позивачки на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно протиправності незарахування до стажу позивачки періодів її роботи з 27.06.1990 до 11.09.1990 у консервному цеху Науково-виробничого кооперативу «Міранда».
Щодо незарахування відповідачем періоду отримання позивачкою матеріальної допомоги по безробіттю з 05.04.2002 до 01.10.2002, колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до записів трудової книжки позивачці у вказаний період призначено матеріальну допомогу відповідно до пункту 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 №1533-III, в редакції чинній на час призначення виплати, безробітним, у яких закінчився строк виплати допомоги по безробіттю, матеріальна допомога по безробіттю надається за умови, що середньомісячний сукупний доход на члена сім`ї не перевищує прожиткового мінімуму, встановленого законом. 
Матеріальна допомога по безробіттю надається протягом 180 календарних днів у розмірі 75 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом. 
Положеннями пункту «ж» частини 1 статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» від 01.03.1991 № 803-XI, чинного на час виплати позивачці допомоги по безробіттю, було передбачено, що держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні включення періоду перепідготовки та навчання нових професій, участі в оплачуваних громадських роботах, одержання допомоги по безробіттю та матеріальної допомоги по безробіттю до стажу роботи, а також до безперервного трудового стажу.
Таким чином, на момент отримання позивачем матеріальної допомоги по безробіттю правові норми передбачали зарахування періоду отримання такої до загального трудового стажу.
У зв`язку з вказаним незахарування відповідачем періоду отримання позивачкою матеріальної допомоги по безробіттю з 05.04.2002 до 01.10.2002 до страхового стажу, є протиправним.
За встановлених у даній справі колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №050650006762 від 17.06.2025 року про відмову позивачці у призначенні пенсії, а також наявності правових підстав для зарахування до страхового стажу позивачки, що дає право на призначення пенсії за віком, у повній мірі періоду роботи з з15.02.1989 до 17.05.1989, з 27.06.1990 до 11.09.1990, а також періоду отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 05.04.2002 до 01.10.2002 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком від 09.06.2025.
Доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в Тернопільській області висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Частиною 1 статті 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2026 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко 

Суддя: І.І.Тарновецький 

Суддя: О.А. Шевчук