П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/34011/25	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
Дата і місце ухвалення: 16.03.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року у справі №420/34011/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просила: 
- визнати протиправним, відображене в листі від 30.07.2025 №21296-20146/Ш-02/8-1500/25 рішення, вчинене Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, щодо скасування нарахування та виплати з 1 травня 2025 року ОСОБА_1 пільги на оплату житлово-комунальних послуг, передбаченої пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист»; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплати скасованої пільги у вигляді 50% знижки на оплату житлово-комунальних послуг, передбаченої пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України №203/98-ВР, з 1 травня 2025 року, без обмеження відповідно до пункту 7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2024 №1553 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. №389» органами Пенсійного фонду України проведено визначення права для окремих категорій пільговиків на отримання пільг з травня 2025 року» та виплатити суму недоотриманої пільги з 1 травня 2025 року по день перерахунку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови, викладеної в листі від 30.07.2025 №21296-20146/Ш-02/8-1500/25, у нарахуванні та виплаті з 01 травня 2025 року ОСОБА_1 пільги на оплату житлово-комунальних послуг, передбаченої пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату соціальної пільги за користування комунальними послугами відповідно до статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано положення пункту 7 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", відповідно до яких пільги, передбачені пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України №203/98-ВР, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Апелянт вказує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2024 року №1553 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 року №389» з травня 2025 року для осіб, які отримували пільги станом на 31 грудня 2024 року, право на отримання пільг визначається з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї. На виконання зазначених нормативних приписів органами Пенсійного фонду України після завершення опалювального сезону 2024/2025 років в автоматичному режимі було проведено перевірку права пільговиків на отримання відповідних пільг.
Скаржник зазначає, що за результатами проведеного перерахунку встановлено відсутність у позивача права на подальше отримання пільги на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки середньомісячний сукупний дохід сім`ї позивача перевищував величину доходу, яка дає право на податкову соціальну пільгу. У зв`язку із цим припинення нарахування та виплати пільги з 01 травня 2025 року було здійснено на підставі та у спосіб, визначені чинним законодавством.
Крім того, апелянт наголошує, що органи Пенсійного фонду України зобов`язані діяти виключно в межах повноважень та відповідно до вимог законодавства, а постанова Кабінету Міністрів України №389 у редакції постанови Кабінету Міністрів України №1553 є чинним нормативно-правовим актом, обов`язковим до застосування. На думку скаржника, суд першої інстанції не врахував наведені обставини, неповно з`ясував фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Посилаючись на наведене, апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та залишити без змін рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року.
На обґрунтування своєї позиції позивач зазначає, що спірні правовідносини регулюються спеціальним Законом України №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», який гарантує ветеранам військової служби 50-відсоткову знижку плати за користування житлом та комунальними послугами і не передбачає обмежень щодо реалізації цього права залежно від розміру доходу сім`ї.
Позивач вказує, що положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», а також постанов Кабінету Міністрів України №389 та №1553 не можуть звужувати обсяг соціальних гарантій, встановлених спеціальним законом. На її думку, при конкуренції норм однакової юридичної сили підлягає застосуванню принцип пріоритету спеціального закону (lex specialis derogat legi generali), а тому право на пільгу повинно визначатися безпосередньо відповідно до Закону №203/98-ВР.
Також позивач посилається на рішення Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у зразковій справі №440/11441/25, у якому суд дійшов висновку про пріоритет положень Закону №203/98-ВР над положеннями Закону України №4059-IX та постанови Кабінету Міністрів України №389 у питаннях реалізації ветеранами військової служби права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг. Позивач зазначає, що дана справа є типовою та відповідає ознакам, визначеним Верховним Судом у зазначеній зразковій справі.
З огляду на наведене позивач вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області як ветеран військової служби відповідно до Закону України від 24 березня 1998 року №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та отримувала пільги на житлово-комунальні послуги по квітень 2025 року включно. 
ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про поновлення їй з 01 травня 2025 року виплати соціальної пільги за користування комунальними послугами. 
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 30 липня 2025 року №21296-20146/Ш-02/8-1500/25 позивача повідомлено, що оскільки середньомісячний сукупний дохід її сім`ї в розрахунку на одну особу за шість місяців (з 01 жовтня 2024 року по 31 березня 2025 року) на момент визначення права склав 20610,95 грн, пільги на житлово-комунальні послуги автоматично не призначені. 
Вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують її право на соціальний захист, гарантоване Законом України №203/98-ВР, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є ветераном військової служби у розумінні Закону України від 24 березня 1998 року №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та належить до осіб, яким пунктом 6 частини першої статті 6 цього Закону гарантовано право на 50-відсоткову знижку плати за користування житлом та комунальними послугами.
Суд першої інстанції зазначив, що положення Закону №203/98-ВР є спеціальними нормами, які визначають правовий статус ветеранів військової служби та встановлюють обсяг їх соціальних гарантій. При цьому зміна правового регулювання відносин у сфері соціального захисту осіб, на яких поширюється дія зазначеного Закону, можлива виключно шляхом внесення змін до самого Закону №203/98-ВР.
Аналізуючи положення пунктів 6 та 7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», а також постанови Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2024 року №1553, суд дійшов висновку, що ними фактично запроваджено додаткову умову для отримання пільги, передбаченої пунктом 6 частини першої статті 6 Закону №203/98-ВР, а саме залежність права на пільгу від розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї. Водночас спеціальний Закон №203/98-ВР такої умови не містить.
Пославшись на правові позиції Конституційного Суду України, викладені, зокрема, у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 та від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, суд першої інстанції виходив із того, що законом про Державний бюджет України не можуть змінюватися, скасовуватися чи обмежуватися права, пільги та гарантії, встановлені іншими законами, а також не може встановлюватися інше правове регулювання відносин, які вже врегульовані спеціальним законом.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що при вирішенні спірних правовідносин застосуванню підлягають положення Закону №203/98-ВР як акта вищої юридичної сили, а тому відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, викладена в листі від 30 липня 2025 року №21296-20146/Ш-02/8-1500/25, щодо нарахування та виплати позивачу пільги на оплату житлово-комунальних послуг є протиправною.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції визнав протиправними дії відповідача та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити позивачу нарахування та виплату соціальної пільги за користування комунальними послугами, відмовивши при цьому у задоволенні позовних вимог у частині стягнення суми недоотриманої пільги як таких, що стосуються правовідносин, які на момент розгляду справи ще не виникли.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті такі рішення (вчинені дії) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Правовідносини, які є предметом спору у даній справі, регулюються насамперед Законом України від 24 березня 1998 року №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», який є спеціальним законом у сфері соціального захисту ветеранів військової служби.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач є ветераном військової служби та до 01 травня 2025 року користувалася пільгою на оплату житлово-комунальних послуг, передбаченою пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України №203/98-ВР.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 6 Закону України №203/98-ВР ветеранам військової служби надається 50-відсоткова знижка плати за користування житлом та комунальними послугами у межах норм, встановлених законодавством.
Таким чином, право позивачки на отримання зазначеної пільги прямо передбачене спеціальним законом та є складовою гарантованого державою права на соціальний захист.
Разом з тим матеріалами справи підтверджується, що підставою для припинення з 01 травня 2025 року нарахування та виплати позивачу зазначеної пільги стало перевищення середньомісячним сукупним доходом сім`ї у розрахунку на одну особу величини доходу, яка дає право на податкову соціальну пільгу. При цьому відповідач керувався положеннями пункту 7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року №389 та постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2024 року №1553.
Оцінюючи правомірність таких дій відповідача, колегія суддів виходить із того, що Закон України №203/98-ВР не містить положень, які ставлять право ветерана військової служби на отримання пільг, передбачених пунктом 6 частини першої статті 6 цього Закону, у залежність від розміру середньомісячного сукупного доходу його сім`ї.
Відповідно до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на недопустимості внесення законами про Державний бюджет України змін до інших законів або встановлення ними додаткових обмежень щодо реалізації прав і гарантій, передбачених спеціальними законами. Зокрема, у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 та від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 Конституційний Суд України виходив із того, що законом про Державний бюджет України не можуть змінюватися чи звужуватися права та соціальні гарантії, встановлені іншими законами.
Отже, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та прийнятих на його виконання підзаконних нормативно-правових актів не можуть змінювати чи обмежувати обсяг соціальних гарантій, визначених Законом України №203/98-ВР.
Колегія суддів також враховує загальновизнаний принцип права lex specialis derogat legi generali, відповідно до якого спеціальний закон має перевагу над загальним законом при регулюванні одних і тих самих правовідносин. Оскільки Закон України №203/98-ВР є спеціальним нормативно-правовим актом щодо визначення обсягу соціальних гарантій ветеранів військової служби, саме його положення підлягають застосуванню під час вирішення даного спору.
Крім того, пунктом 2 Порядку №389 визначено перелік законів, на осіб яких поширюється дія зазначеного Порядку. Закон України №203/98-ВР до такого переліку не включений, що також свідчить про відсутність правових підстав для застосування до позивача встановленого цим Порядком критерію доходу.
Колегія суддів враховує, що Верховним Судом у рішенні від 11 лютого 2026 року у зразковій справі №440/11441/25 (Пз/990/15/25) сформовано правовий висновок, відповідно до якого право ветеранів військової служби на пільги, передбачені Законом України №203/98-ВР, підлягає реалізації без застосування обмежень щодо середньомісячного сукупного доходу сім`ї, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та підзаконними нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України.
Верховний Суд зазначив, що зміна правового регулювання відносин у сфері соціального захисту ветеранів військової служби можлива виключно шляхом внесення змін до спеціального Закону №203/98-ВР, тоді як підзаконні нормативно-правові акти не можуть звужувати зміст та обсяг соціальних гарантій, прямо встановлених законом.
Оскільки дана справа відповідає ознакам типової справи, визначеним Верховним Судом при відкритті провадження у зразковій справі №440/11441/25, колегія суддів відповідно до частини третьої статті 291 КАС України враховує наведені правові висновки при вирішенні цього спору.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що відповідач, припиняючи з 01 травня 2025 року нарахування та виплату позивачу пільги на оплату житлово-комунальних послуг виключно з підстав перевищення встановленого критерію доходу, діяв всупереч вимогам Закону України №203/98-ВР та неправомірно звузив обсяг соціальних гарантій, гарантованих позивачу законом.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку спірним правовідносинам та обґрунтовано визнав протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу пільги на оплату житлово-комунальних послуг і зобов`язав відповідача поновити її нарахування та виплату.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, не спростовують наведених правових висновків Верховного Суду та фактично зводяться до незгоди з правовою оцінкою встановлених у справі обставин.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та застосування норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та правових висновків Верховного Суду, викладених у рішенні від 11 лютого 2026 року у зразковій справі №440/11441/25 (Пз/990/15/25), а також не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року колегія суддів не вбачає.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року у справі №420/34011/25 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках та у строки, визначені статтею 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук