ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 307, тел. канцелярії (0472) 31-21-49, inbox@ck.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Черкаси Справа № 925/674/21(925/1556/24)

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Чевгуза О.В., з секретарем судового засідання Брус Л.П., за участю
від позивача: Іщенко Р.П. – за довіреністю, 
від відповідача: Сігідавчук О.В. – керівник (бере участь в режимі відеоконференції), Бутко Д.М. – адвокат (бере участь в режимі відеоконференції), 
від третьої особи 1: розпорядник майна Приватного акціонерного товариства «Черкасирибгосп» арбітражна керуюча Коротка А.В. (бере участь в режимі відеоконференції),
від третіх осіб 2 - 20 – не з`явилися, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Черкаської області у місті Черкаси справу
за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях
до Приватного акціонерного товариства «Черкасирибгосп»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:
1) розпорядник майна арбітражна керуюча Коротка Алла Володимирівна,
2) Ларін Микола Валентинович,
3) Приватне підприємство «Аран-2008»,
4) Фізична особа - підприємець Мельник Олександр Григорович,
5) ОСОБА_1 ,
6) ОСОБА_2 ,
7) ОСОБА_3 , 
8) ОСОБА_4 ,
9) ОСОБА_5 ,
10) ОСОБА_6 ,
11) ОСОБА_7 ,
12) ОСОБА_8 ,
13) ОСОБА_9 ,
14) ОСОБА_10 ,
15) ОСОБА_11 ,
16) ОСОБА_12 ,
17) ОСОБА_13 , 
18) ОСОБА_14 ,
19) Державне підприємство «Укрриба»,
20) Головне управління ДПС у Черкаській області 
про стягнення 17 932 557,02 грн
в межах справи № 925/674/21
про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Черкасирибгосп»,

ВСТАНОВИВ:

Господарським судом Черкаської області розглядається справа за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі – Регіональне відділення) до Приватного акціонерного товариства «Черкасирибгосп» (далі – ПрАТ «Черкасирибгосп», товариство) за участю третіх осіб про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 392 680,89 грн, 110 114,81 грн пені та 17 429 761,32 грн неустойки за неповернення майна з оренди. Позовні вимоги викладені з урахуванням прийнятої до розгляду заяви позивача від 03.03.2025 про зміну предмета позову.
Судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 215 190,69 грн, позивач просить покласти на відповідача.
Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору. Позивач зазначає, що всупереч умовам договору оренди окремого індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, від 15.02.2019 № 1933 (далі – договір), який припинений 28.09.2021 та згідно з яким відповідачу передано в оренду державне нерухоме майно – гідротехнічні споруди, які знаходяться в межах Звенигородського та Черкаського районів Черкаської області в кількості 479 інвентарних об`єктів, той не повернув раніше орендоване майно, ухиляється від виконання зобов`язань за договором та продовжує безоплатно використовувати його у своїй господарській діяльності, при цьому завдаючи збитків як Державному бюджету України так і балансоутримувачу. Укладаючи договір його сторони дійшли згоди, що у разі, якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення (пункт 10.12 договору). Окрім неустойки відповідач має заборгованість з орендної плати та пені за договором, яка виникла після відкриття провадження у справі про банкрутство ПрАТ «Черкасирибгосп» (відповідача), добровільно тим не сплачена, не визнана кредиторськими вимогами та не стягнута за рішенням суду. Згідно з абзацом 3 частини восьмої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства (далі – КУзПБ) до визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються в межах справи про банкрутство шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом.
Ухвалою від 23.12.2024 Господарський суд Черкаської області прийняв позовну заяву до розгляду в межах справи № 925/674/21 про банкрутство ПрАТ «Черкасирибгосп» та відкрив провадження у справі.
У провадженні Господарського суду Черкаської області на стадії розпорядження майном боржника перебуває справа № 925/674/21 про банкрутство ПрАТ «Черкасирибгосп», провадження у якій відкрито ухвалою суду від 17.06.2021 за заявою ОСОБА_15 . Цією ж ухвалою введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
03 січня 2025 року від третьої особи 1 – розпорядника майна ПрАТ «Черкасирибгосп» арбітражної керуючої Короткої А.В. надійшли пояснення щодо позову, у яких вона просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
08 січня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на пояснення третьої особи 1 щодо позову, у якій він просить відхилити заперечення проти позову.
08 січня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 
20 січня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він просить відхилити заперечення відповідача проти позову.
12 лютого 2025 року від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю забезпечити явку представника у судове засідання.
Ухвалою від 13.02.2025 суд задовольнив вказане клопотання, підготовче засідання відклав на 18.03.2025.
20 лютого 2025 року від третьої особи 1 – розпорядника майна ПрАТ «Черкасирибгосп» арбітражної керуючої Короткої А.В. надійшло клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб.
03 березня 2025 року від позивача надійшла заява про зміну предмета позову.
10 березня 2025 року від відповідача надійшла заява, яка по суті є запереченням, про відмову в прийнятті вказаної заяви позивача про зміну предмета позову.
17 березня 2025 року від представника Фізичної особи - підприємця Мельника Олександра Григоровича надійшла заява про вступ останнього у справу як третьої особи.
Ухвалою від 19.03.2025 суд прийняв до розгляду заяву позивача від 03.03.2025 про зміну предмета позову. Встановив відповідачу строк для подання відзиву з урахуванням заяви про зміну предмета позову. Задовольнив клопотання третьої особи 1 – розпорядника майна ПрАТ «Черкасирибгосп» арбітражної керуючої Короткої А.В. про залучення до участі у справі третіх осіб та заяву Фізичної особи - підприємця Мельника Олександра Григоровича про вступ у справу як третьої особи; залучив ОСОБА_15 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), Приватне підприємство «Аран-2008» (вул. Гетьмана Сагайдачного, 39, м. Черкаси, 18036, код ЄДРПОУ 36157231), Фізичну особу - підприємця Мельника Олександра Григоровича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ), ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 , АДРЕСА_5 ), ОСОБА_5 (ідентифікаційний код НОМЕР_7 , АДРЕСА_6 ), ОСОБА_6 (ідентифікаційний код НОМЕР_8 , АДРЕСА_7 ), ОСОБА_7 (ідентифікаційний код НОМЕР_9 , АДРЕСА_8 ), ОСОБА_8 (ідентифікаційний код НОМЕР_10 , АДРЕСА_9 ), ОСОБА_9 (ідентифікаційний код НОМЕР_11 , АДРЕСА_10 ), ОСОБА_10 (ідентифікаційний код НОМЕР_12 , АДРЕСА_6 ), ОСОБА_11 (ідентифікаційний код НОМЕР_13 , АДРЕСА_5 ), ОСОБА_12 (ідентифікаційний код НОМЕР_14 , АДРЕСА_11 ), ОСОБА_13 (ідентифікаційний код НОМЕР_15 , АДРЕСА_12 ), ОСОБА_14 (ідентифікаційний код НОМЕР_16 , АДРЕСА_13 ), Державне підприємство «Укрриба» (вул. Тургенєвська, 82-А, м. Київ, 04053, код ЄДРПОУ 25592421), Головне управління ДПС у Черкаській області (вул. Хрещатик, 235, м. Черкаси, 18002, код ЄДРПОУ 44131663) до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів. Підготовче засідання відкладено на 17 квітня 2025 року.
Призначене на 10 годину 30 хвилин 17 квітня 2025 року підготовче засідання не відбулося через оголошення повітряної тривоги. Суд визначив дату наступного судового засідання у справі з повідомленням про неї учасників справи.
27 травня 2025 року від ДП «Укрриба» надійшла заява про проведення судового засідання за його відсутності.
Ухвалою від 27.05.2025 Господарський суд Черкаської області закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.
Призначене на 17.07.2025 судове засідання не відбулося через оголошення повітряної тривоги. Суд визначив дату наступного судового засідання у справі з повідомленням про неї учасників справи.
Відповідачем 22.08.2025 сформовано у системі «Електронний суд» клопотання про зупинення провадження у справі.
01 вересня 2025 року від ОСОБА_16 надійшло клопотання про проведення судового засідання за її відсутності та заява, у якій розпорядник майна боржника (відповідача) просить суд задовольнити клопотання ПрАТ «Черкасирибгосп» (відповідача) про зупинення розгляду справи та зупинити провадження у справі.
Ухвалою від 02.09.2025 суд постановив повернутись до стадії розгляду справи у підготовчому провадженні; клопотання ПрАТ «Черкасирибгосп» від 22.08.2025 про зупинення провадження задовольнити; провадження у справі № 925/674/21(925/1556/24) зупинити до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 925/674/21(925/920/25) за позовом ОСОБА_17 до 1) Регіонального відділення, 2) ПрАТ «Черкасирибгосп» про визнання недійсним договору.
Ухвалою від 29.10.2025 у справі № 925/674/21(925/920/25) суд постановив позов залишити без розгляду.
Ухвалою від 01.12.2025 суд поновив провадження у справі, що розглядається, підготовче засідання призначив на 29.01.2026.
29 січня 2026 року від відповідача надійшло клопотання, у якому він просить суд: продовжити строк підготовчого провадження; відкласти підготовче засідання; надати час для залучення адвоката.
Ухвалою від 29.01.2026 суд задовольнив вказане клопотання відповідача, підготовче засідання відклав на 10 годину 30 хвилин 19 лютого 2026 року.
19 лютого 2026 року від позивача надійшла заява, у якій представник, в зв`язку із неможливістю забезпечити представництво Регіонального відділення, просить суд провести судове засідання без участі позивача, закрити підготовче провадження та перейти до розгляду справи по суті.
19 лютого 2026 року від відповідача та від Фізичної особи - підприємця Мельника Олександра Григоровича (третя особа 5) надійшли клопотання про відкладення підготовчого засідання.
Ухвалою від 19.02.2026 суд задовольнив клопотання відповідача та третьої особи 5 про відкладення підготовчого засідання, підготовче засідання відклав на 10 годину 00 хвилин 17 березня 2026 року.
11 березня 2026 року від позивача надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог у частині можливості стягнення з боржника неустойки після відкриття провадження у справі про банкрутство.
16 березня 2026 року від відповідача надійшла заява про застосування до позовних вимог про стягнення неустойки у сумі 17 429 761,32 грн та пені у сумі 110 114,81 грн спеціальної позовної давності тривалістю в один рік. Також відповідач просить застосувати до вимог про стягнення пені обмеження періоду нарахування згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (у редакції чинної на час виникнення спору) та п. 3.7 договору, у зв`язку з чим відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені, нарахованої понад 12 місяців, та будь-яких штрафних санкцій, нарахованих поза межами встановлених строків позовної давності.
17 березня 2026 року від відповідача надійшли додаткові пояснення та клопотання про долучення доказів: інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.02.2026, рішення суду від 05.03.2025 у справі № 925/674/21(925/743/24), Протоколу Наглядової ради від 01.03.2019 та визнання поважними причини пропуску строку для їх подання.
Враховуючи надходження додаткових пояснень та заяв, з метою виконання підготовчого провадження, надання позивачу можливості подати відповідні пояснення, суд протокольною ухвалою від 17.03.2025 оголосив перерву у судовому засіданні до 10 год. 00 хв. 25.03.2026.
Від позивача 24.03.2026 надійшли клопотання про долучення доказів: актів повернення з оренди нерухомого майна від 08.01.2026 та визнання поважними причини пропуску строку для їх подання; пояснення, подані на додаткові пояснення відповідача, та заперечення проти заяви відповідача про застосування строку позовної давності.
Ухвалою від 25.03.2026 суд закрив підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 10 год. 00 хв. 23 квітня 2026 року.
Суд постановляв ухвали про забезпечення проведення судових засідань для представників відповідача та Короткої А.В. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
У судовому засіданні, що відбулося 23.04.2026 за участю сторін, третьої особи 1, суд заслухавши вступне слово представників сторін, усні пояснення, перейшов до з`ясування обставин справи та дослідження доказів, оголосив перерву у судовому засіданні до 11 год. 00 хв. 04.05.2026.
У судовому засіданні, що відбулося 04.05.2026 за участю відповідача, третьої особи 1, надано можливість представникам на стадії судових дебатів висловити свої правові позиції щодо спірних правовідносин. Суд завершив розгляд справи по суті, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення. 
В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України) у судовому засіданні 06.05.2026 підписано скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність (стаття 76 ГПК України), допустимість (стаття 77 ГПК України), достовірність (стаття 78 ГПК України) кожного доказу окремо, а також вірогідність (стаття 79 ГПК України) і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 
Виклад позицій учасників судового процесу.
Позивач обґрунтовував пред`явлений позов тим, що у зв`язку із неповерненням відповідачем майна з оренди ним нарахована неустойка, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України, за період з жовтня 2021 року, після припинення договору оренди, а також після відкриття провадження у справі про банкрутство по листопад 2024 року. Відповідач також має заборгованість з орендної плати, що виникла за період з червня 2021 року по вересень 2021 року та пені за період з 16.07.2021 по 15.10.2022 за договором в розмірі 110 114,81 грн, яка також виникла після відкриття провадження у справі про банкрутство ПрАТ «Черкасирибгосп» та не увійшла до конкурсних вимог.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 17 Закону України від 03.10.2019 № 157-IX «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. 
Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності. 
Порядок, розмір та строки внесення орендної плати визначені пунктами 3.1 – 3.6 договору. Крім того, пунктом 3.7 договору передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не у повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати. 
Позивач зазначає, що на заявлені вимоги не поширюється мораторій на задоволення вимог кредиторів. При цьому посилається на висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22.10.2025 у справі № 160/4379/20, у постанові від 10.02.2026 у справі № 160/4030/24, про те, що кредитор вправі нараховувати штрафні санкції боржнику за порушення зобов`язань строк оплати яких настав після відкриття провадження у справі про банкрутство та запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів. Заборона щодо нарахування неустойки (штрафу, пені), застосування санкцій протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів стосується невиконання чи неналежного виконання грошових зобов`язань, термін виконання яких настав до дати введення мораторію, і не поширюється на поточні зобов`язання (зобов`язання, які виникли після цієї дати) боржника. Боржник, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, звільняється від відповідальності лише за невиконання зобов`язань, щодо яких запроваджено мораторій. За поточними зобов`язаннями боржник відповідає на загальних підставах до прийняття господарським судом постанови про визнання його банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Вказані висновки також узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постановах від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 та від 16.09.2020 у справі № 826/3106/18.
Відповідач зазначає, що гідротехнічні споруди в кількості 479 інвентарних об`єктів, які в письмовому тексті договору від 15.02.2019 зазначені як «предмет договору», ніяк не могли ним бути, оскільки не були «індивідуально визначеним нерухомим майном», «річчю» та самостійним об`єктом цивільного обороту, відтак цей договір є неукладеним, а наведені у ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Отже відсутнім був і обов`язок товариства щодо повернення «індивідуально визначеного нерухомого майна з оренди» на користь позивача чи «балансоутримувача» та, відповідно, відсутні і підстави для нарахування та стягнення неустойки, яка є предметом позову у даній справі.
Так, гідротехнічна споруда не може бути окремим об`єктом права власності, оскільки є приналежністю (складовою частиною водойми) та слідує за головною річчю. 
Верховний Суд у постанові від 05.06 2024 у справі № 125/1227/22 зазначив про те, що незалежно від цільового призначення будь-яка гідротехнічна споруда – це інженерна споруда, розташована на водному об`єкті та призначена для керування ним, а також для запобігання шкідливій дії вод. Використання гідротехнічної споруди без втрати її правового статусу з іншою метою аніж обслуговування водного об`єкту є неможливим, тобто вона є приналежністю до водного об`єкту. 
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 903/906/16 вказано, що водний об`єкт не може бути відокремлений від земельної ділянки та бути самостійним (окремо від земельної ділянки, на якій він розташований) об`єктом прав та обов`язків, а право розпоряджатись водним об`єктом належить власнику земельної ділянки, на якій розташований цей водний об`єкт. 
В даному випадку зазначені вище гідротехнічні споруди знаходяться на земельних ділянках, право постійного користування якими (тобто згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку) належить відповідачу та посвідчується відповідними державними актами.
В провадженні Верховного Суду перебували справи № 580/4017/21 та № 580/4020/21 за позовами ПрАТ «Черкасирибгосп» до Головного управління ДПС у Черкаській області, як відокремленого підрозділу ДПС України, треті особи – Державне підприємство «Укрриба», Регіональне відділення фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, Кам`янська міська рада Черкаської області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, предметом спору в яких були у тому числі і земельні ділянки на території Телепинської сільської ради, Лузанівської сільської ради, Радиванівської сільської ради, Баландинської сільської ради, Леськівської сільської ради та Худяківської сільської ради, гідротехнічні споруди на яких в свою чергу зазначені як предмет договору оренди від 15.02.2019. 
За результатами розгляду даних справ у постановах від 12 жовтня 2023 року та від 13 березня 2024 року Верховний Суд встановив зокрема: а) той факт, що підприємство є належним та законним користувачем вищевказаних земельних ділянок, за які власне і були нараховані податкові зобов`язання зі сплати земельного податку та б) той факт, що гідроспоруди, розміщені на спірних земельних ділянках статусу об`єкта нерухомого майна не мають, а відтак відсутні будь-які підстави для виокремлення земельних ділянок під ними.
У додаткових поясненнях відповідач зазначає, що категорично не визнає позовні вимоги у повному обсязі, вважає їх надуманими, безпідставними та такими, що ґрунтуються на приховуванні позивачем істотних фактичних обставин справи і прямому ігноруванні імперативних норм матеріального права. Нарахування неустойки у цьому спорі є наслідком суперечливої та недобросовісної поведінки установ Держави (її уповноважених органів), які спочатку унеможливили користування орендованим майном, а тепер намагаються стягнути штрафні санкції за наслідки власних дій.
Відповідач наводить аналіз ст. 785 ЦК України, а також ст. 551 ЦК України, застосований Верховним Судом та акцентує увагу суду на невизнанні позовних вимог повністю та наявності підстав для відмови в їх задоволенні з огляду на таке.
Предметом договору оренди № 1933 від 15.02.2019 є 479 індивідуально визначених гідротехнічних споруди (далі – ГТС). Відповідно до своєї технологічної та фізичної природи, гідротехнічні споруди (дамби, контурні та роздільні греблі, водовипуски, рибоуловлювачі) є невід`ємними елементами інфраструктури водного фонду. Їх використання за цільовим призначенням – ведення рибогосподарської діяльності – є об`єктивно неможливим без наявності права користування відповідними земельними ділянками (ложем ставів) та водним дзеркалом. ГТС не мають самостійної економічної цінності у відриві від землі, на якій вони розташовані. Як зазначено у правових висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 06.08.2025 по справі № 910/6579/24, гідротехнічна споруда є інженерною спорудою, що виконує допоміжну функцію у здійсненні певних водогосподарських заходів як щодо використання водних ресурсів, так і для захисту від шкідливої дії води. Гідроспоруда забезпечує функціонування водного об`єкта та не може існувати окремо від нього (постанова Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 911/30/22). Отже, гідротехнічна споруда є річчю, призначеною для обслуговування іншої (головної) речі (земельної ділянки) і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю (частина перша статті 186 ЦК України). Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина друга статті 186 ЦК України). 
Історично ПрАТ «Черкасирибгосп» на законних підставах володіло правом постійного користування земельними ділянками водного фонду на підставі Державних актів, виданих у 1998-2001 роках (зокрема, акт серії ЧР 17-113 від 29.09.1998). Право постійного користування було належним чином зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (наприклад, записи від 09-29.06.2016 та 06 26.07.2016, здійснені нотаріусом Баршацьким І.В.). Проте, майже одразу після укладення договору оренди № 1933, у лютому 2019 року, Балансоутримувач орендованого майна – Державне підприємство «Укрриба», яке представляло інтереси держави в частині управління цим майном, надало наглядовій раді ПрАТ «Черкасирибгосп» листа (№ 0713/16 від 28.02.2019), у якому Балансоутримувач вказав на необхідність реєстрації права власності держави на ГТС, для чого вимагав від ПрАТ «Черкасирибгосп» скасувати державну реєстрацію речового права на земельні ділянки під цими ГТС («очистити» титул на землю). Наглядова рада ПрАТ «Черкасирибгосп» 01.03.2019 прийняла рішення (оформлене Протоколом № 2) про скасування державної реєстрації права постійного користування низкою земельних ділянок, на яких безпосередньо розташовані орендовані ГТС. На виконання цього рішення, у період з 06.03.2019 по 12.03.2019 приватним нотаріусом Баршацьким І.В. було внесено записи про припинення іншого речового права (права постійного користування) щодо наступних земельних ділянок з кадастровим номером: 7120981200:01:001:1837 (площа 21,4487 га, Бузівська с/р); 7120981200:01:001:1836 (площа 44,9304 га, Бузівська с/р); 7120981200:01:001:1838 (площа 5,47 га, Бузівська с/р); 7120982800:02:001:0230 (площа 385,5023 га, Конельська с/р); 7120985000:02:001:0368 (площа 910,07 га, Острожанська с/р); 7122087800:03:001:0832 (площа 146,6396 га, Степанецька с/р); 7124988500:01:001:0001 (площа 719,5231 га, Худяківська с/р); 7124985500:03:001:0008 (площа 658,017 га, Сагунівська с/р); 7124989000:01:001:0548 (площа 147,9738 га, Червонослобідська с/р); 7124984500:01:001:0005 (площа 1161,4027 га, Леськівська с/р). Після припинення державної реєстрації прав ПрАТ «Черкасирибгосп» вказані землі перейшли до земель запасу та/або комунальної власності. Зокрема, ділянка 7124985500:03:001:0008 перейшла у власність Сагунівської сільської ради, а ділянка 7124984500:01:001:0005 перейшла до Леськівської сільської ради та в подальшому була поділена на менші ділянки для цілей продажу права оренди. 
З початку березня 2019 року ПрАТ «Черкасирибгосп» юридично та фізично втратило доступ до зазначених земельних ділянок. 
На цих ділянках, згідно з інвентарними переліками, знаходиться щонайменше 156 орендованих ГТС (134 об`єкти в колишньому Жашківському районі та 22 об`єкти в Черкаському районі). 
Відповідно до частини 6 статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Втрата можливості використовувати ГТС сталася не з вини товариства, а внаслідок цілеспрямованих дій держави в особі ДП «Укрриба». 
Отже, за вказаний період плата за користування цими ГТС в силу прямої вказівки закону дорівнює нулю.
Позивач здійснює стягнення на підставі частини 2 статті 785 ЦК України, відповідно до якої якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
Відповідно до сталої практики Верховного Суду (постанови у справах № 910/16302/20, № 910/11131/19) неустойка за ст. 785 ЦК України має подвійну природу: вона є водночас компенсацією за утримання майна та штрафною санкцією за недобросовісне ухилення від його повернення. Однак, правовою базою для її нарахування є саме плата за користування (орендна плата). Оскільки, як вище доводить відповідач, на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України плата за користування 156 ГТС з березня 2019 року становить 0,00 грн, то математичний розрахунок подвійної неустойки щодо цих об`єктів також становить 0,00 грн. Незважаючи на що, позивач розрахував 17,4 млн грн неустойки єдиним неподільним масивом за всі 479 об`єктів. Оскільки нарахування санкцій на третину ключових об`єктів є апріорі незаконним, весь поданий позивачем розрахунок, відповідач вважає таким, що є методологічно дефектним та хибним. Суд позбавлений процесуальної можливості самостійно здійснити перерахунок, адже позивачем не надано диференційованої вартості оренди та неустойки по кожному окремому інвентарному об`єкту чи кадастровому номеру. В силу ст. 74 ГПК України недоведеність розміру позовних вимог є самостійною підставою для відмови у позові.
Щодо інших 323 ГТС (зокрема, 242 об`єктів у Звенигородському районі, 69 об`єктів у Кам`янському районі та ін.), які розташовані на земельних ділянках, від яких товариство формально не відмовлялося, їх експлуатація також стала неможливою. 
Усі 479 ГТС передавалися в оренду єдиним масивом за одним договором, оскільки вони утворюють цілісний, технологічно та біологічно взаємопов`язаний рибогосподарський комплекс. Процес риборозведення вимагає замкнутого циклу: від інкубаційних цехів та маточних ставів до зимувалів і великих нагульних ставів. Вилучення державою земель під найбільшими площами водосховищ (такими як Леськівська ділянка на 1161 га, Острожанська на 910 га, Худяківська на 719 га) повністю зруйнувало інфраструктурний ланцюг. Решта дрібних ГТС (шлюзи, дамби, водоперепуски) втратили своє господарське значення, адже вода з них не могла циркулювати до вилучених нагульних ставів. Експлуатація окремих залишків єдиного організму неможлива. Таким чином відповідач доводить, що дія ст. 762 ЦК України розповсюджується на весь предмет договору оренди.
Згідно з ст. 614 ЦК України особа несе відповідальність за порушення зобов`язання лише за наявності її вини. Водночас, за положеннями ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він не вчинив дій... до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Держава (як власник майна), діючи через ДП «Укрриба», сама ініціювала процеси вилучення земельних ділянок, чим юридично і фізично заблокувала доступ відповідача до об`єктів оренди. Внаслідок цього відповідач об`єктивно не міг здійснити передачу ГТС за актом у стані не гіршому, ніж на момент передачі, оскільки перебування представників товариства на цих землях стало б порушенням прав нових власників (місцевих рад). Наразі держава в особі іншого органу (ФДМУ) нараховує штрафні санкції за те, що відповідач не повернув майно, яке держава сама ж фактично «відібрала» разом із землею у 2019 році. Така поведінка позивача є порушенням доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка послідовно застосовується Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Держава не може отримувати фінансову вигоду (неустойку) з ситуації, яку вона сама створила.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Окрім цього, згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Пунктом 3.7 договору чітко встановлено обмеження: нарахування пені здійснюється не більше ніж за 12 місяців. Позивач же намагається нарахувати санкції за період понад три роки (з жовтня 2021 року по листопад 2024 року), грубо ігноруючи договірні та законодавчі обмеження строків нарахування. У зв`язку з цим відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності до частини вимог. 
Не визнаючи позовних вимог та вважаючи їх безпідставними, відповідач, реалізуючи свої процесуальні права, субсидіарно просить суд врахувати, що у разі, якщо суд дійде висновку про наявність формальних підстав для нарахування неустойки, заявлена до стягнення сума у розмірі понад 17,4 млн грн є очевидно неспівмірною. 
Відповідно до ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України (в редакції та чинності на момент виникнення спірних правовідносин) суд має право зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків. Стягнення 17,4 млн грн санкцій у межах процедури банкрутства ПрАТ «Черкасирибгосп» (справа № 925/674/21) не лише суперечить принципам розумності та справедливості, але й призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок порушення майнових прав інших кредиторів відповідача. Тож, виключно у випадку задоволення позову відповідач просить суд застосувати положення ст. 551 ЦК України та зменшити розмір стягуваної неустойки до 50 000 гривень.
Неустойка за ст. 785 ЦК України не є автоматичним наслідком припинення договору. Її застосування вимагає наявності вини орендаря та умисного ухилення від повернення майна. У даній справі відповідач був позбавлений майна діями держави ще у 2019 році (ч. 6 ст. 762 ЦК України), тому ані обов`язку платити орендну плату, ані об`єктивної можливості повернути ГТС не мав (ст. 613 ЦК України). Відтак, керуючись статтями 3, 258, 551, 613, 614, 762, 785 ЦК України, відповідач у задоволенні позовної заяви про стягнення неустойки у розмірі 17 429 761, 32 грн просить відмовити у повному обсязі.
У відповіді на відзив позивач зазначає, що у договорі сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов, зокрема, передбачили наслідки, які настають для сторін у разі невиконання умов цього договору. З моменту укладення договору до 30.04.2020 його умови виконувалися сторонами, відповідачем вчасно вносилася плата за користування державним майном. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц викладено правовий висновок про те, що для визнання договору оренди неукладеним необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі, якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Аналогічна правова позиція вказана у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 922/189/18, від 06.11.2018 у справі № 926/3397/17, від 09.04.2019 у справі № 910/3359/18, від 29.10.2019 у справі № 904/3713/18, від 19.02.2020 у справі № 915/411/19.
Позивач заперечує проти тверджень відповідача щодо відсутності права державної власності на гідротехнічні споруди, які є об`єктом договору оренди. При поданні позову Регіональним відділенням додано до позовної заяви витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, який свідчить проте, що вказані гідротехнічні споруди є державним майном та перебувають в управлінні Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм. Право державної власності на зазначені споруди наразі не припинене. Доказів зворотнього відповідачем не надано. Крім того, вказані доводи відповідача виходять за межі предмета доказування.
Лише після відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання наказів Господарського суду Черкаської області, виданих у справі № 925/674/21(925/422/25), 08.01.2026 між ПрАТ «Черкасирибгосп» та ДП «АйФіш» підписано акти повернення частини раніше орендованого відповідачем державного майна. При цьому іншу частину неповернутих гідротехнічних споруд відповідач всупереч рішенню суду продовжує використовувати у своїй господарській діяльності. За вказаних обставин позивач доводить, що наявні у нього акти повернення майна відповідачем, складені та підписані більш як через три роки після припинення договору оренди, свідчать про невиконання ПрАТ «Черкасирибгосп» договірних зобов`язань та правомірність нарахування неустойки, що заявлена ним до стягнення.
Заперечуючи проти заяви відповідача про застосування строків позовної давності, позивач, зокрема посилаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені у пункті 50 постанови від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19, щодо дії санкції на весь період неправомірного користування майном, зазначає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню загальна позовна давність тривалістю три роки відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України. Крім того, на те, що з 12.03.2020 постановою Кабінету Міністрів України на всій території держави було запроваджено карантин, на підставі чого, строки, передбачені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, у тому числі й строки позовної давності, були продовжені на період дії цього карантину, який в подальшому відмінено о 24 год. 00 хв. 30.06.2023 постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651. Разом з тим, строки позовної давності також продовжувались на період дії правового режиму воєнного стану.
Щодо заперечень відповідача про те, що скасування державної реєстрації права постійного користування земельними ділянками, що знаходяться під орендованими товариством гідротехнічними спорудами державної власності, унеможливило користування об`єктом оренди, позивач зазначає, що вказані відповідачем обставини жодним чином не впливають на можливість після припинення договору оренди (28.09.2021) повернути державі орендоване майно. Позивач вважає за необхідне спростувати необґрунтовані твердження відповідача, дійсними намірами якого вважає уникнення відповідальності за протиправне користування державним майном. Право постійного користування земельними ділянками, що перелічені у поясненнях відповідача, належало СР ВАТ «Черкасирибгосп» та у процесі приватизації якого перейшло до ПрАТ «Черкасирибгосп». Право постійного користування земельними ділянками у СР ВАТ «Черкасирибгосп» та в подальшому у його правонаступника виникло на підставі державних актів на право користування земельними ділянками, реквізити яких вказані у наданих відповідачем інформаційних довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Як зазначає сам відповідач, необхідність скасування державної реєстрації права постійного користування земельними ділянками зумовлена зверненням балансоутримувача – Державного підприємства «Укрриба», та необхідністю реєстрації права державної власності на гідротехнічні споруди.
Однак скасування державної реєстрації було тимчасовим заходом та само по собі не є підставою припинення такого речового права як право постійного користування та відповідно не тягне втрати чинності державних актів на право постійного користування земельною ділянкою. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952 IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Отже, державна реєстрація має виключно декларативний характер і не є юридичним фактом виникнення чи припинення права. Відтак виключення відповідного запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не припиняє право постійного користування, набуте на підставі державного акта. За правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у пункті 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Оскільки державний акт на право постійного користування земельною ділянкою є чинним та не скасований у передбачений законом спосіб, право постійного користування земельною ділянкою продовжує існувати незалежно від наявності чи відсутності відповідного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Таким чином, доводи відповідача про припинення права постійного користування земельною ділянкою у зв`язку зі скасуванням державної реєстрації позивач вважає помилковими, оскільки закон пов`язує припинення такого права виключно з підставами, визначеними земельним законодавством, а не з фактом скасування реєстраційного запису. 
При цьому вищевикладене достеменно відомо відповідачу, за заявами якого 29.10.2025 та 18.11.2025 державним реєстратором поновлено державну реєстрацію права постійного користування земельними ділянками, про що свідчать інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, подані відповідачем разом із клопотанням про долучення доказів від 16.03.2026. 
Щодо заперечень відповідача стосовно розрахунку пені, оскільки він вважає, що нарахування проведене понад встановлений договором оренди 12 місячний термін, то позивач зазначає, що вони спростовуються доданим до позовної заяви розрахунком, з якого слідує, що позивачем вказані вище обмеження щодо нарахування пені враховано у повному обсязі. 
Нарахування пені на відповідну суму заборгованості здійснювалось протягом 12 місяців, починаючи від дати коли зобов`язання мало бути виконаним, як того вимагали норми частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, за його чинності.
Позивач звертає увагу на правову позицію Верховного Суду з означеного вище питання, що викладена пункті 27 постанови Верховного Суду від 23.05.2023 у справі № 910/10442/21, де суд касаційної інстанції зазначив, що ураховуючи вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. 
У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми заборгованості та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. 
При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). 
Щодо посилання відповідача на норми частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України щодо звільнення від сплати орендної плати, які не регулюють правовідносини сторін у позадоговірний період, позивач вважає, що такі доводи не потребують спростування.
Розпорядник майна ПрАТ «Черкасирибгосп» арбітражна керуюча Коротка А.В. (третя особа 1) у задоволенні позову про стягнення неустойки за неповернення майна з оренди в сумі 17 429 761,32 грн просить відмовити в повному обсязі, мотивуючи тим, що діє мораторій на задоволення вимог кредиторів ПрАТ «Черкасирибгосп», в зв`язку з чим накладення та стягнення фінансових санкцій, в тому числі неустойки суперечить вимогам чинного законодавства України. 
Фактичні обставини справи.
Між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Черкаській області (орендодавець) та Приватним акціонерним товариством «Черкасирибгосп» (орендар) 15.02.2019 було укладено договір № 1933 оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності (договір). 
Сторони у договорі погодили зокрема таке.
Пункт 1.1. Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно - гідротехнічні споруди в межах Жишківського, Городищенського, Черкаського, Канівського, Кам`янського районів в кількості 479 об`єктів, назви та реєстрові номери яких визначені згідно з висновком про вартість (далі майно), розміщене в адмінмежах Черкаської області: Жашківський район: Конелівська с/р, Бузівська сільська ОТГ, Соколівська ОТГ; Городищенський район: В`язівська с/р, Воронівська с/р; Черкаський район: Леськівська с/р, Худяківська с/р. Сагунівська с/р, Червонослобідська с/р; Канівський район: Степанецька сільська ОТГ, Козарівська с/р; Кам`янський район: Радиванівська с/р, Лузанівська с/р, Телепинська с/р, Баландинська с/р, що перебуває на балансі Державного підприємства «Укрриба» (код за ЄДРПОУ 25592421, поштова адреса: вул. Тургенєвська, буд. 82-А, м. Київ, 04053) (далі балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 30.09.2018 і становить за незалежною оцінкою 25 080 147, 76 грн без ПДВ.
Пункт 1.2. Майно передається в оренду з метою: використання в рибогосподарській діяльності.
Пункт 2.2. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом договору оренди.
Пункт 3.1. Орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку грудень 2018 року 217 254,25 грн. Розмір орендної плати за перший місяць оренди лютий 2019 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за січень, лютий 2019 року.
Пункт 5.10. У разі припинення або розірвання договору, орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві/балансоутримувачу або підприємству/товариству указаному орендодавцем, орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати балансоутримувачу збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.
Пункт 10.1. Цей договір укладено строком на два роки і 364 дні та діє з 15.02.2019 до 13.02.2022 включно.
Пунктом 10.6 передбачено, що чинність цього договору припиняється, зокрема, достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду.
Пункт 10.7. Сторони узгодили, що договір буде достроково розірвано на вимогу орендодавця, якщо орендар користується майном не відповідно до умов договору; погіршує стан майна; не сплачує орендну плату протягом трьох місяців підряд, з дати отримання такої вимоги (повідомлення); не робить згідно з умовами цього договору поточний ремонт майна; без письмового дозволу орендодавця передав майно, його частину у користування іншій особі; перешкоджає співробітникам орендодавця та/або уповноваженого органу управління здійснювати контроль за використанням майна, виконання умов договору.
Пункт 10.10. У разі припинення або розірвання договору, майно протягом трьох робочих днів орендар повертає балансоутримувачу (або юридичній особі, яку вкаже орендодавець). 
Пункт 10.11. Майно вважається поверненим з моменту підписання сторонами та балансоутримувачем акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря та балансоутримувача.
Пункт 10.12. якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.
Згідно з Актом приймання-передавання нерухомого майна від 15.02.2019 орендодавець передав орендарю, а орендар прийняв у строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно гідротехнічні споруди в межах Жашківського, Городищенського, Черкаського, Канівського та Кам`янського районів в кількості 479 інвентарних об`єктів, що перебували на балансі Державного підприємства «Укрриба».
Акт відображав наявний стан майна, складений за участю відповідача та підписаний ним без зауважень.
Рішеннями Господарського суду Черкаської області від 03.03.2021 у справі № 925/1612/20, від 11.08.2021 у справі № 925/519/21 повністю задоволено позови Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях до Приватного акціонерного товариства «ЧЕРКАСИРИБГОСП» та стягнуто з останнього заборгованість, яка виникла, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості оренди за користування державним майном за період з серпня 2019 року до липня 2020 року (включно) у розмірі 1 683 923,54 грн заборгованості, 126 320,69 грн пені та 27 153,66 грн судового збору, за період з жовтня 2020 року до травня 2021 року 1 354 949,41 грн заборгованості, 154 143,87 грн пені та 22 636,39 грн судового збору.
Згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судовими рішенням встановлено, що згідно з умовами укладеного між сторонами договору Регіональне відділення передало у користування індивідуально визначене нерухоме майно державної форми власності.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 25 червня 2024 року у справі № 925/674/21(925/422/24), яке постановою Північного апеляційного господарського суду від 10 квітня 2025 року залишено без змін, зобов`язано ПрАТ «Черкасирибгосп» повернути балансоутримувачу – Державному підприємству «АйФіш» державне нерухоме майно, передане в оренду за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 1933 від 15 лютого 2019 року шляхом підписання акту приймання-передачі, а саме майно, визначене в резолютивній частині.
Постановою суду касаційної інстанції від 06 серпня 2025 року рішення Господарського суду Черкаської області від 25.06.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2025 у справі № 925/674/21(925/422/24) залишено без змін.
З урахуванням того, що укладений між сторонами договір оренди є розірваним з 28.09.2021, а також беручи до уваги положення п. 10.10 договору, Верховний Суд виснував, що є обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог щодо повернення балансоутримувачу – ДП «АйФіш» державного нерухомого майна – гідротехнічних споруди в кількості 479 інвентарних об`єктів, що передавались ПрАТ «Черкасирибгосп» по договору від 15.02.2019 № 1933 оренди індивідуально визначеного нерухомого майна.
Судовими рішеннями встановлено, що ДП «Укрриба» листами від 14.04.2021 № 07-12/15, 10.11.2021 № 07-12/47, 04.08.2022 № 07-12/60 направляло відповідачу вимоги щодо повернення орендованого майна разом з 3-а примірниками акту приймання-передачі та 3-а примірниками анкети про стан майна і розрахунків за договором оренди.
Листи повернуті адресату у зв`язку з закінченням терміну зберігання.
У зв`язку з порушенням судом справи про банкрутство відносно відповідача (справа № 925/674/21) вимога надсилалась на адресу арбітражного керуючого (лист від 04.08.2022 № 07-12/60).
Згідно з відповідями арбітражного керуючого (листи від 12.08.2022 № 02- 44/2768, № 02-44/2769) той повідомив, що підписання такого роду документів не належить до його повноважень та доведено до відома, що листи адресовані йому від орендодавця та балансоутримувача будуть у встановленому законом порядку доведені до відома керівника орендаря.
Наказом позивача від 08.11.2022 створено комісію за участю представників працівників позивача та органу управління Державного агентства меліорації та рибного господарства України, орендаря та ін.
Комісія з метою повернення орендованого майна 14.11.2022 о 15-00 перебувала за юридичною адресою відповідача. Про дату та час здійснення зазначених вище заходів керівника орендаря повідомляли засобами телефонного зв`язку. Керівником орендаря вказані заходи були проігноровані, про що комісією складено акт від 14.11.2022 про неповернення державного майна з оренди.
З огляду на викладене укладений між сторонами договір оренди є розірваним з 28.09.2021.
Під час розгляду даної справи позивач подав підписані 08 січня 2026 року між ПрАТ «Черкасирибгосп» та ДП «АйФіш» акти повернення частини нерухомого майна, що належить до державної власності майна: гідротехнічних споруд, що розташовані в адміністративних межах Жашківської територіальної громади Уманського району Черкаської області; в адміністративних межах Бобрицької та Степанецької територіальних громад Черкаського району Черкаської області; в адміністративних межах Кам`янської міської територіальної громади Черкаського району Черкаської області.
Причиною виникнення спору є наявність / відсутність підстав для нарахування / стягнення з відповідача: платежів з орендної плати та пені нарахованої у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором; неустойки, яка підлягає сплаті відповідачем як орендарем через несвоєчасне виконання ним обов`язку повернути орендоване майно після припинення договору оренди.
Суд зазначає, що предметом позову у справі № 925/674/21(925/1556/24) є стягнення платежів з орендної плати та пені, неустойки. Натомість не є предметом спору речові права на земельні ділянки, на яких знаходиться орендоване за договором майно, правомірність договору, вимога про визнання договору неукладеним, про встановлення факту. Дослідження вказаних обставин не входить до предмета спору та не стосуються предмета доказування в межах цієї справи.
Частиною другою статті 26 Закону України від 03.10.2019 № 157-IX «Про оренду державного та комунального майна» (далі – Закон № 157-IX) передбачено, що контроль за виконанням умов договорів оренди нерухомого та рухомого майна покладається на орендодавців майна. 
Згідно з абзацом 2 та 3 пункту 4 частини першої статті 5 Закону України від 09.12.2011 № 4107-VI «Про Фонд державного майна України» (далі – Закон № 4107-VI) Фонд державного майна України виступає орендодавцем цілісних (єдиних) майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств у процесі приватизації (корпоратизації), що перебувають у державній власності та здійснює контроль за надходженням до Державного бюджету України плати за оренду державного майна. 
Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 4107-VI Фонд державного майна України здійснює повноваження безпосередньо та через свої регіональні відділення (представництва). 
Абзацом 3 пункту 5.3 Положення про Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 12.08.2019 № 810, визначено, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях здійснює контроль за надходженням до Державного бюджету України плати за оренду державного майна по договорах оренди, укладених Регіональним відділенням, та договорах оренди, укладених підприємствами, організаціями, установами, розмір орендної плати по яких погоджений Регіональним відділенням.
Частиною першою ст. 785 ЦК України встановлено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.
Положення ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначають способи захисту цивільних прав та інтересів. До таких способів віднесено, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, присудження до виконання обов`язку в натурі.
В силу ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.
Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору (ч. 2 ст. 636 ЦК України).
Як встановили суди, укладений між сторонами договір оренди є розірваним з 28.09.2021, у відповідача виник обов`язок повернути майно та відповідач (орендар) у встановлений строк не повернув балансоутримувачу майно з орендного користування, у зв`язку з чим позивач (орендодавець);
посилаючись на п. 3.1 – 3.6 договору нарахував заборгованість з орендної плати у розмірі 392 680,89 грн за період з червня 2021 року по вересень (28 днів) 2021 року (заборгованість відповідача, що виникла після відкриття провадження у справі про банкрутство, з урахуванням завдатку – 304 155,95 грн, який відповідно до пункту 3.9 договору внесено в рахунок орендної плати за останні місяці оренди – вересень та частину серпня 2021 року);
відповідно до пункту 3.7 договору – на заборгованість відповідача з орендної плати, що виникла за період з червня 2021 року по вересень 2021 року, пеню в розмірі 110 114,81 грн;
заявив до стягнення неустойку в сумі 17 429 761,32 грн, яку нараховано за неповернення майна з оренди після припинення договірних відносин, тобто після 28.09.2021, за період жовтень 2021 року - листопад 2024 року посилаючись на приписи частини другої статті 785 ЦК України та умови пункту 10.12 договору оренди.
Щодо вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати.
Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання Глави 58 статей 759-797 Цивільного кодексу України, параграфу 5 глави 29 Господарського кодексу України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (у редакції чинній на період спірних правовідносин, далі – Закон).
В силу статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з положеннями Цивільного кодексу за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (статті 759, 762 Цивільного кодексу України).
Згідно з статтею 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.
Об`єктами оренди згідно з статтею 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», серед іншого, є: цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць).
Як вже зазначалось, за умовами договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку – грудень 2018 року 217 254,25 грн. Розмір орендної плати за перший місяць оренди – лютий 2019 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за січень, лютий 2019 року (пункт 3.1 договору).
Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом корегування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (пункт 3.3 договору).
Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж (пункт 3.6 договору).
Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 договору співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати. Нарахування пені припиняється через 12 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (пункт 3.7 договору).
За період з червня 2021 по вересень (28 днів) 2021 року (заборгованість відповідача, що виникла після відкриття провадження у справі про банкрутство, з урахуванням завдатку, який відповідно до пункту 3.9 договору внесено в рахунок орендної плати за останні місяці оренди) заборгованість з орендної плати складає 392 680,89 грн. 
При визначенні суми заборгованості враховано сплачений боржником на виконання пункту 3.9 договору завдаток – 304 155,95 грн, який за умовами договору зараховується у рахунок орендної плати за останні місяці оренди у разі розірвання договору.
Позивач також вказав, що за результатами розгляду заяви Регіонального відділення від 23.12.2021 № 52-04.02 5722 ухвалою Господарського суду Черкаської області від 10.02.2022 у справі № 925/674/21 відхилено поточні кредиторські вимоги, у тому числі 392 680,89 грн заборгованості з орендної плати, як такі, що заявлені передчасно.
Відповідно до ст. 526, 530, 629 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України (який був чинним в момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Передбачені Кодексом особливості регулювання провадження у справах про банкрутство, не повинні суперечити загальним принципам диспозитивності судочинства, згідно з якими сторони в процесі вільно розпоряджаються своїми матеріальними і процесуальними правами.
З огляду на встановлені обставини справи та викладені норми законодавства, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення орендної плати підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення пені.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно з нормами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У сфері господарювання, згідно з частини 2 статті 217 та частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2018 по справі № 916/804/17.
Відповідно до статті 193 Господарського Кодексу України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідальність за несвоєчасну сплату орендної плати передбачена договором у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати. При цьому нарахування пені припиняється через 12 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
На підставі наведених положень договору позивач нарахував відповідачу на заборгованість з орендної плати, що виникла за період з червня 2021 року по вересень 2021 року, пеню в розмірі 110 114,81 грн за період прострочення з 16.07.2021 по 15.10.2022. 
Перевіривши розрахунок пені (т. 1, а.с. 181) за допомогою калькулятора санкцій апаратного комплексу «Ліга-Закон» суд дійшов висновку, що він є арифметично та методологічно правильним.
За змістом статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства, грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.
Кредитор – юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки» діє в інтересах власників облігацій, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори – кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори – кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори – кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство; (абз. 15 ст. 1 розділу 1 Кодексу України з процедур банкрутства).
Визначення статусу вимог кредитора (конкурсні чи поточні) пов`язується безпосередньо з моментом виникнення цих вимог. При цьому набуття статусу кредитора у справі про банкрутство законодавець пов`язує з наявністю у особи (як фізичної, так і юридичної) грошових вимог до боржника, поданих у встановленому законом порядку, та прийняття судом відповідної ухвали про повне або часткове визнання її вимог (п. 27 Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.03.2025 у справі № 908/3800/21).
Поточні вимоги кредитора – це неоплачені боржником вимоги, які виникли в процедурах банкрутства, за період після порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство і до винесення постанови про визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури і призначення ліквідатор
Верховним Судом у постанові від 15.03.2024 у справі № 925/1770/15(925/11/23), де зазначено, що за змістом ч.ч. 1, 2 ст. 41 КУзПБ, мораторій на задоволення вимог кредиторів – це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій.
Згідно з п. 3, п. 5 ч. 3 ст. 41 КУзПБ протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.
Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення (абз. 1 ч. 5 ст. 41 КУзПБ).
Під час процедури розпорядження майном боржник має право задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з частиною п`ятою цієї статті не поширюється дія мораторію (ч. 6 ст. 41 КУзПБ).
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну. Поточні ж вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом.
Оскільки заявлена до стягнення з відповідача заборгованість з орендної плати є поточною грошовою вимогою, правомірним є нарахування на відповідну заборгованість пені, на яку дія мораторію не поширюється в силу наведених вище приписів КУзПБ, у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення неустойки.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 вирішувала питання, зокрема, щодо правового режиму користування майном під час дії та у разі припинення договору найму (оренди).
У означеній постанові об`єднана палата виснувала, зокрема, таке:
«Користування майном за Договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного Договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.
Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами Договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.
Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок – негайно повернути наймодавцеві річ.
Після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.
З урахуванням викладеного Суд доходить висновку, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.
Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).
У постанові від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підтримала власні висновки, які викладені у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 та зазначила, зокрема, таке:
- неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору – якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним;
- неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном;
- відповідно до частини другої статті 785 ЦК України передбачено право наймодавця вимагати від наймача, у разі невиконання ним обов`язку щодо повернення речі, сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі;
- отже, така неустойка, передбачена частиною 2 статті 785 ЦК України, може бути зменшена судом за правилами частини третьої статті 551 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 вказано таке:
« 8.20. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
8.21. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
8.22. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
8.23. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
8.24. Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
8.25. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві».
У пункті 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 вказано, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.
При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України також передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
У пунктах 7.25.-7.30. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначено таке:
7.25. Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
У наведених висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
7.26. Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).
7.27. З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).
7.28. При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).
При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).
7.29. Поряд з викладеним Суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
7.30. Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
Водночас, як свідчить судова практика, суди звертають увагу на те, що зменшення розміру пені на 99 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі 918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21 тощо)».
У пункті 7.31. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначено, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Зі змісту статей 610, 611, 612 ЦК України вбачається, що невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з частиною другою статті 785 ЦК України. Законодавцем у частині першій статті 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 ЦК України. Тобто, судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові 02.09.2014 у справі № 3-85гс14, а також Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, постанові 24.04.2018 у справі № 910/14032/17, у постанові 09.09.2019 у справі № 910/16362/18.
До предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини другої статті 785 ЦК України як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди входять обставини, пов`язані невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджанням орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.
Обставини вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини другої статті 785 ЦК України.
Аналогічну правову позицію викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1806/17, Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.
Згідно з ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
При цьому відповідачем не надано доказів, які свідчать про наявність перешкод вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором строк, вжиття ним відповідних заходів та не використання ним об`єкта оренди, зокрема через обставини, за які він не відповідає.
Суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.05.2025 у справі № 904/8325/21, відповідно до яких розмір неустойки за ч. 2 ст. 785 ЦК України повинен обчислюватися виходячи з розміру орендної плати, що діяла на момент припинення договору оренди. Верховний Суд наголосив, що застосування індексу інфляції до орендної плати з метою визначення бази для розрахунку неустойки є неправильним і призводить до необґрунтованого збільшення її розміру.
Отже, за підрахунком суду розмір неустойки за період жовтень 2021 року – листопад 2024 року становить 13 576 837,60 грн = 178 642,60 (орендна плата за вересень 2021 року у співвідношенні 70 % до державного бюджету) х 2 х 38 міс.
Щодо зменшення неустойки.
Відповідач просить зменшити розмір неустойки до 50 000,00 грн, оскільки він очевидно неспівмірний, стягнення санкцій у межах процедури банкрутства не лише суперечить принципам розумності та справедливості, але й призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок порушення майнових прав інших кредиторів відповідача.
Враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), аргументи відповідача, з метою дотримання розумного балансу між інтересами боржника та кредитора, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань перед іншим кредиторам, суд вважає за необхідне зменшити розмір заявленої до стягнення неустойки на 90 %, тобто зменшити розмір неустойки до 1 357 683,76 грн.
Оскільки заявлена до стягнення з відповідача неустойка є поточною грошовою вимогою, на яку дія мораторію не поширюється в силу наведених вище приписів КУзПБ, вимоги позивача в цій частині підлягають до часткового задоволення в сумі 1 357 683,76 грн.
Щодо позовної давності, про яку заявив відповідач.
Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Разом з тим у частині 1 статті 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 41 КУзПБ протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію.
Перебіг позовної давності зупиняється, зокрема, у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом (частина 1 статті 263 Цивільного кодексу України).
Строк дії мораторію на задоволення вимог кредиторів відповідно до ч. 8 ст. 41 КУзПБ припиняється з дня закриття провадження у справі про банкрутство.
На підставі викладеного, враховуючи зупинення перебігу позовної давності на період дії мораторію, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з заявленими вимогами, подана відповідачем заява про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України у резолютивній частині рішення зазначаються відомості про розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У разі зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено на підставі клопотання про зменшення суми пені.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 917/2013/17. 
Отже витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру позовних вимог, які визнані обґрунтованими, сплачена сума судового збору підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача у сумі 168 955,60 грн. 
Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Черкасирибгосп» (код 00476814, вул. Смілянська, 2, м. Черкаси) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (код 43173325, проспект Голосіївський, 50, м. Київ), з наступним зарахуванням до Державного бюджету України, 
392 680,89 грн заборгованості з орендної плати, 
110 114,81 грн пені,
1 357 683,76 грн неустойки за неповернення майна з оренди. 
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Черкасирибгосп» (код 00476814, вул. Смілянська, 2, м. Черкаси) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (код 43173325, проспект Голосіївський, 50, м. Київ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 168 955,60 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. 
Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене та підписане 27 травня 2026 року.

Суддя О.В. Чевгуз