Провадження № 2/537/248/2026
Справа № 537/6906/25

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.05.2026 року        м. Кременчук

Крюківський районний суд м. Кременчука у складі:
головуючого судді Мурашової Н.В., 
за участі секретаря Дьяченко В.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Крюківського районного суду м. Кременчука в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та гарячу воду,
у с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог. 
29.10.2025 року КП «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (далі КП «Теплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача, як власника нерухомого майна, на свою користь заборгованість за спожиту теплову енергію та гарячу воду за адресою: АДРЕСА_1 , по особовому рахунку № НОМЕР_1 , за період з 01.05.2010 року по 31.07.2018 року у сумі 20738,52 грн., нараховані на суму заборгованості 3% річних в сумі 4615,58 грн., інфляційні втрати в сумі 22937,29 грн., а також судові витрати на судовий збір в розмірі 3028,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до положень ст.6 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» КП «Теплоенерго» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води. КП «Теплоенерго» надає комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 . 
За період з 01.05.2010 року по 31.07.2018 року за вказаною адресою споживач допустив борг по оплаті наданих послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води у сумі 20738,52 грн. У цей час за вказаною адресою споживачем був ОСОБА_1 , як власник квартири.
У зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, позивач КП «Теплоенерго» просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь суму боргу з урахуванням 3% річних в розмірі 4615,58 грн. та встановленого індексу інфляції у розмірі 22937,29 грн. 
Звертаючись до суду з позовом 29.10.2025 року позивач не пропустив строк позовної давності про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги за період з 01.05.2010 року по 31.07.2018 року, оскільки позивач дізнався про порушення свого права саме відповідачем ОСОБА_1 після скасування 06.10.2025 року судового наказу Крюківського районного суду м. Кременчука від 29.11.2018 року у справі №537/3800/18, провадження №2-н/537/983/2018. Разом з тим, відповідно до ст.256, 257, 261, 260 ЦК України, перебіг позовної давності переривався вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу, що відповідає правовим позиціям Верховного Суду у постанові від 01.06.2022 року у справі №686/23170/19, у поставнові від 26.10.2022 року у справі №752/10864/19. Так, відповідач ОСОБА_1 в період з 01.05.2010 року по 30.04.2017 року частково вносив плату за надані КП «Теплоенерго» послуги з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , що вказувало на визнання ним свого боргу, чим переривався строк позовної давності. 
Разом з тим у п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин на території України діяв з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року. А згідно з п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону № 2120-IX від 15.03.2022 та Закону № 3450-IX від 08.11.2023), у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Воєнний стан на території України введений з 24.02.2022 року по теперішній час. Проте п. 19 розділу Прикінцевих та перехідних положень ЦК України виключено на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025, який набрав законної сили 04.09.2025 року.
За таких обставин позивач КП «Теплоенерго» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 для захисту своїх законних прав та інтересів в межах строку позовної давності, а тому просив позовні вимоги задовольнити, покласти на відповідача понесені судові витрати на судовий збір 3028 грн.

Короткий зміст відзиву на позов від відповідача ОСОБА_1 
12.12.2025 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 , поданий його представником адвокатом Лучко О.С., в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав необґрунтованості поданого позивачем розрахунку заборгованості та пропуску строку позовної давності для звернення до суду з позовом за захистом. Також до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_1 , подана його представником адвокатом Лучко О.С., в якій просили при вирішенні спору застосувати строк позовної давності. 

Відповідь на відзив на позов, поданий позивачем КП «Теплоенерго».
12.01.2026 року від позивача КП «Теплоенерго» надійшла до суду відповідь на відзив, в якому було надано детальне пояснення щодо правильності розрахунку заборгованості, наведені параметри, які застосовані при проведенні розрахунку боргу, з посиланням на нормативно-правові акти, якими врегульовані спірні правовідносини, на момент їх виникнення. Також повторно надано обґрунтування подання позову до суду в межах строку позовної давності. Просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рух справи.
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 31.10.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позиції учасників справи в судовому засіданні.
Представник позивача КП «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином про місце і час розгляду справи. Подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити в повному обсязі. 
Відповідач ОСОБА_1 та його представник адіокат Лучко О.С. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника відповідача Лучко О.С. надійшла заява про розгляд справи без їх участі, просила відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. 
Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Норми права. Обставини, установлені судом. Мотиви ухваленого рішення.
Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Судом установлено, що КП «Теплоенерго» надає послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 був власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.07.2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.О., р.№10947, що підтверджено довідкою КП Кременчуцьке МБТІ Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області» №61/843 від 05.02.2025 року, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.09.2024 року за номером 395999924. (а.с.7-10).
Разом з тим ОСОБА_2 став власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Веселовським А.Г., р.№555, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.09.2024 року за номером 395999924. (а.с.7).
Отже, в період виникнення заборгованості за комунальні послуги, яка є предметом розгляду справи, з 01.05.2010 року по 31.07.2018 року відповідач ОСОБА_1 був власником квартири, а відповідно і споживачем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , по особовому рахунку № НОМЕР_1 , а тому був зобов`язаний оплатити отримані комунальні послуги за цією адресою. Незважаючи на наведене, споживач ОСОБА_1 допустив заборгованість з оплати комунальних послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води за вказаною адресою.
Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Щодо розміру заборгованості.
За розрахунком позивача КП «Теплоенерго» відповідач ОСОБА_1 має заборгованість по оплаті наданих позивачем послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.05.2010 року по 31.07.2018 року, яка становить 20738,52 грн. ОСОБА_1 частково погашав заборгованість шляхом внесення добровільно платежів у період з травня 2010 року по травень 2017 року.
ОСОБА_1 не заперечував факт невиконання обов`язку зі сплати наданих житлово-комунальних послуг. Проте заперечував правильність розрахунку заборгованості послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води, наданого позивачем. Зокрема, посилався, що розрахунок заборгованості позивачем проведений на меншу площу, ніж фактично становить площа квартири, в яку надавалися ці комунальні послуги. Разом з тим, не подав свого контррозрахунку заборгованості, не надав доказів (квитанці, тощо) про те, що він оплатив надані йому послуги, не спростував також факту, що він перед продажем квартири не оплачував комунальні послуги.
Правовідносини пов`язані зі стягненням заборгованості з житлово-комунальних послуг врегульовані Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (в різних редакціях на момент виникнення правовідносин, далі - Закон), Житловий кодекс України. 
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України ). 
За змістом ч.1,2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власність зобов`язує (ч.4 ст. 319 ЦК України). 
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). 
Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189-VIII, ст.12, ст.13 Закону України «Про житловокомунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875- ІV, до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води. 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189-VIII, індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. 
Власник нерухомого майна – це фізична або юридична особа, яка має права володіння, користування та розпорядження об`єктом нерухомості. 
Відповідно до п.1 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189-VIII, індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. 
За п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875- ІV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. 
Згідно п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189-VIII, п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875- ІV, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. 
Статтею 162 Житлового кодексу України передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. 
Враховуючи положення ст. ст. 317, 322 Цивільного кодексу України власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова КЦС ВС від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц). 
Доказів того, що ОСОБА_1 відмовився від надання КП «Теплоенерго» послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води до суду не надано.
Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. 
За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. 
Таким чином КП «Теплоенерго» подало позов до належного Відповідача ОСОБА_1 , оскільки він за період виникнення заборгованості був власником майна (квартири) і відповідно до діючого законодавства був зобов`язаний оплачувати комунальні послуги, спожиті в належній йому квартирі.
В період з 01 травня 2010 року по 31 липня 2018 року взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії було визначено Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198 (Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМ №1528 від 26.11.2025) та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМ № 85 від 02.02.2022). 
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про теплопостачання» №2633-IV від 02.06.2005 – тариф (ціна) на теплову енергію – грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Прилад комерційного обліку теплової енергії – засіб вимірювальної техніки, що має нормовані метрологічні характеристики і тип якого занесений до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, на основі показань якого визначається обсяг спожитої теплової енергії.
Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про теплопостачання» до основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належать зокрема встановлення для відповідної територіальної громади в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності.
Відповідно до п. 21 Правил №630 у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: 1) з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; 2) з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.
Нарахування за опалення та гарячу воду здійснюється на основі тарифів, затверджених місцевими органами самоврядування та норм споживання за відсутності лічильників.
Нарахування за опалення здійснюється пропорційно опалювальній площі (за кв.м) або за будинковими лічильниками, а за гарячу воду — за нормативами споживання на особу (без лічильника) або за фактичними показниками лічильників.
Для нарахування плати за опалення використовується опалювальна площа квартири — сума площ приміщень, що опалюються, без урахування балконів, лоджій, терас, веранд і неопалюваних приміщень.
Опалювальна площа не фіксується в Державному реєстрі речових прав (ДРРП), оскільки реєстр фіксує юридичні характеристики права власності (загальну та житлову площу), а не технічні чи експлуатаційні параметри для нарахування комунальних платежів. Інформація з Державного реєстру речових прав слугує для підтвердження права власності, а не для розрахунків за спожиті послуги. До Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вноситься загальна площа (всі приміщення) та житлова площа (кімнати), тоді як опалювальна площа – це показник, що може змінюватися (наприклад, через перепланування).
Опалювальну площу на основі технічного паспорта квартири визначають компанії-управителі, ОСББ або ЖЕКи на підставі інвентаризації, що є підставою для розрахунків за теплопостачання, і споживачі повинні надавати виконавцю послуг актуалізований паспорт у разі зміни площі, згідно з Постановою КМУ № 830.
Загальна площа приміщення – це вся площа, включаючи балкони, лоджії та інші допоміжні приміщення. Опалювальна площа ж виключає ці елементи, оскільки вони, як правило, не опалюються.
Так у розрахунку за опалення квартири АДРЕСА_2 , підприємство використовуло опалювальну площу квартири 47,90 кв.м.
Інформацію щодо розміру площі квартири внесено до особової картки власника квартири АДРЕСА_2 , Службою КП НПФ "ВАС" (розрахункова база) керуючою компанією.
Нарахування позивачем заборгованості за надані комунальні послуги на площу квартиру меншу, ніж повідомив відповідач у відзиві на позов, очевидно не порушує його прав, оскільки в такому випадку позивач, диспозитивно розпорядившись своїми правами, фактично нарахував відповідачу меншу суму заборгованості.

Щодо Обліку за послугу з постачання теплової енергії (опалення). 
В період з 01 травня 2010 року по 31 липня 2014 року порядок обліку послуги з постачання теплової енергії по квартирі АДРЕСА_2 , проводився за встановленими нормами споживання протягом року з урахуванням опалювальної площі квартири – 47,90 м2, тарифу за опалення 1 м2 загальної опалювальної площі протягом року 3,50 грн/1м2, який введений в дію з 01.02.2011 на підставі рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 31.12.2010 року за №1008 “Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води (підігрів води) комунальному підприємству «Теплоенерго» для населення, бюджетних установ та інших споживачів, який введено в дію з 01.02.2011 року відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1770 від 14.12.2010.
З 01 серпня 2014 року, на виконання Постанов НКРЕКП від 06.06.2014 року № 650 та від 13.06.2014 року № 685 «Про внесення змін до деяких постанов НКРЕКП» відповідно до рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 396 від 08.08.2014 «Про затвердження тимчасових норм питного водопостачання населення м. Кременчука (зі змінами №571від 03.10.2014), порядок обліку послуги з постачання теплової енергії проводився за встановленими нормами споживання в опалювальний період з 15 жовтня по 15 квітня.
Відповідно в період з 01 серпня 2014 року по 19 вересня 2016 року порядок обліку послуги з постачання теплової енергії по квартирі АДРЕСА_2 , проводився за встановленими нормами споживання в опалювальний період з 15 жовтня по 15 квітня з урахуванням опалювальної площі квартири та з урахуванням середньодобової температури повітря.
У відповідності до робочого проекту «Встановлення приладу обліку теплової енергії житлового будинку АДРЕСА_3 » ЕКО.2016, на вводі теплових мереж житлового будинку АДРЕСА_3 20 вересня 2016 року встановлено прилад обліку теплової енергії, який обраховує загальну кількість теплової енергії, спожитої кожного розрахункового місяця мешканцями будинку. У відповідності до розрахунку, зазначеному в робочому проекті, тепловтрати трубопроводів від межі балансової належності будинку (стіни будинку) до вузла обліку складають 2215 ккал/год (0,002215 Гкал/год).
З 20 вересня 2016 року нарахування за послугу з централізованого опалення для житлового будинку АДРЕСА_3 проводилось підприємством згідно показів приладу обліку теплової енергії (за фактично спожиту теплову енергію) наступним чином: загальна кількість теплової енергії згідно з показниками теплолічильника розподіляється між мешканцями житлового будинку пропорційно опалювальній площі квартир будинку згідно з діючими в розрахунковому періоді тарифами. 
В період з 20 вересня 2016 року зняття показів здійснювалось представником КП «Теплоенерго» з 22 по 25 число кожного місяця.
Вартість 1 м2 за місяць розраховується наступним чином: Кількість Гкал х вартість 1 Гкал/опалювальна площа будинку. 
Згідно постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1101 від 09.06.2016 р, тариф на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії з 18.07.2016 року складав 1 292,63 грн з ПДВ за 1 Гкал.
Згідно рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 10.10.2017 року за № 1093 “Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води, що надаються комунальним підприємством «Теплоенерго» м. Кременчука, тариф на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії з 01.11.2017 року складав 1439,54 грн з ПДВ за 1 Гкал.

Облік за послугу з постачання гарячої води.
Нарахування плати за гарячу воду без лічильника базується на нормах споживання з урахуванням кількості днів фактичного надання послуги. За наявності перерв (аварії, ремонти) сума зменшується пропорційно часу відсутності гарячої води, якщо зафіксовано факт невідповідності.
Індивідуальні прилади обліку гарячої води в квартирі АДРЕСА_4 відсутні. 
В період з 01 травня 2010 року по 31 липня 2014 року в м. Кременчуці нарахування за гарячу воду за відсутності квартирних лічильників гарячої води, проводилися на основі затверджених норм споживання на одну особу (об`єм на місяць). Сума розраховувалася як добуток норми на кількість зареєстрованих мешканців та чинний тариф, з урахуванням фактичних днів надання послуги.
В період з 01 серпня 2014 року в м. Кременчуці рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 396 від 08.08.2014 «Про затвердження тимчасових норм питного водопостачання населення м. Кременчука» (зі змінами №571від 03.10.2014) встановлено норми споживання гарячої води для абонентів без лічильників в розмірі 3,15 м3 на особу. Заборгованість розраховувалася за формулою: Сума до сплати = кількість мешканців х норма споживання х тариф.
Доводи відповідача про неправомірність нарахованої позивачем заборгованості за надані комунальні послуги зводилися лише до висловлення незгоди з цим розрахунком, без зазначення жодної невідповідності розрахунку нормам законодавства, без надання доказів на підтвердження оплати ним комунальних послуг.
Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованим проведений позивачем КП «Теплоенерго» розрахунок заборгованості відповідача ОСОБА_1 за надані комунальні послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.05.2010 року по 31.07.2018 року, яка становить 20738,52 грн. 
Отже суд установив, що відповідач ОСОБА_1 порушив право позивача КП «Теплоенерго» на оплату наданих ним комунальних послуг, за захистом якого той звернувся до суду.

Щодо застосування строку позовної давності.
Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 серед іншого також посилався на пропуск позивачем позовної давності.
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15).
Спірні правовідносини виникли з приводу несплати відповідачами наданих позивачем житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" та Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII.
Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону № 1875-IV). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону № 2189-VIII).
Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону № 1875-IV). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону № 2189-VIII).
Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у первинній редакції). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року).
Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року, у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19).
Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу, що узгоджується зі змістом указаної постанови Великої Палати Верховного Суду.
Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.
Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу(постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15).
У Постанові КЦС ВС від 14.03.2018 у справі № 464/5089/15 викладено правову позицію про початок перебігу позовної давності залежно від виду вимоги. Тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним.
Отже позивач мав довідатися про порушення своїх прав після не отримання від споживача оплати за надані комунальні послуги в установлені законом строки, тобто 21 числа наступного місяця за місяцем, в якому такі послуги були надані. Й посилання позивача на те, що він довідався про порушення своїх прав лише після скасування судового наказу – є безпідставними.
У Постанові КЦС ВС від 20.03.2019 у справі № 648/3491/15-ц визначено, що тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.
У Постанові КЦС ВС від 28.11.2018 у справі № 753/12382/15-ц дано тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України та зроблено висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватись не може за жодних обставин.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Якщо ж суд встановить, що право або охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору (сторона спірних правовідносин за конкретною позовною вимогою), суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за неповажності причин її пропущення, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верхового Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), №522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі №712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129)).
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що здійснення у лютому 2016 року – травні 2017 року ОСОБА_1 платежів на користь КП «Теплоенерго» за житлово-комунальні послуги відбулося за визначений ним період січень 2016 року – квітень 2017 року. Також ОСОБА_1 погасив у лютому 2016 року заборгованість лише за опалення за липень-грудень 2010 року, у період з лютого 2016 по квітень 2017 року погасив заборгованість лише за опалення у період лютий - жовтень 2012 року, травень, липень- листопад 2013 року, за січень 2014 року. А 01.06.2016 року ОСОБА_1 погасив частину боргу за гарячу воду, що виник у травні 2010 року. Тобто стосувалося конкретно визначених періодичних платежів, які по суті є окремими зобов`язаннями.
Зазначене унеможливлює визнання відповідачем всієї заборгованості, яка є предметом цього спору.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду у поставі від 30.04.2025 року у справі № 757/64234/21-ц, провадження № 61-2908св25.
Суд враховує, що при погашенні заборгованості у 2016-2017 роках за попередні роки ОСОБА_1 повністю сплатив за цей період борг за опалення, виключення лише при внесенні платежу 01.04.2017 року в сумі 106,51 грн. за опалення за січень 2014 року коли був нарахований борг 167,65 грн., отже залишок заборгованості становить за цей місяць – 61,14 грн. Також ОСОБА_1 01.06.2016 року погасив в сумі 69,52 грн. частину боргу за гарячу воду, що нарахований в розмірі 87,14 грн. у травні 2010 року. Залишок боргу становить 17,62 грн.
Таким чином ОСОБА_1 визнав лише нарахований борг за опалення у названий період січень 2016 року – квітень 2017 року, липень-грудень 2010 року, у період лютий- жовтень 2012 року, травень, липень- листопад 2013 року, за січень 2014 року. А також борг за гарячу воду, що виник у травні 2010 року. Тобто визнав конкретно визначені періодичні платежі, які по суті є окремими зобов`язаннями.
Разом з тим, суд вважає, що зобов`язання по сплаті боргу за опалення у січні 2014 року відповідач визнав шляхом часткової оплати 01.04.2017 року, залишок боргу 61,14 грн., а також зобов`язання по сплаті боргу за гарячу воду у травні 2010 року відповідач визнав шляхом часткової оплати 01.06.2016 року, залишок боргу 17,62 грн., - не перериває строк позовної давності, оскільки було визнано боржником після того, як такий строк сплинув. Оскільки борг по сплаті комунальних послуг за січень 2014 року виникає з 21.02.2014 року, а тому трирічний строк позовної давності мав закінчитися 21.02.2017 року, проте його визнання боржником трапилося після закінчення такого строку шляхом проведення часткової оплати боргу 01.04.2017 року. Аналогічно борг по сплаті комунальних послуг у травні 2010 року виникає 21.06.2010 року, а тому трирічний строк позовної давності мав закінчитися 21.06.2013 року, проте його визнання боржником трапилося після закінчення такого строку шляхом проведення часткової оплати боргу 01.06.2016 року.
Разом з тим, з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) із подальшим продовженням відповідними постановами його строку, який діяв до 30.06.2023 року.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року). 
Відповідно у п.19. Перехідних та прикінцевих положень до ЦК установлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. (Розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом України № 2120-IX від 15.03.2022)
Пункт 19 розділу виключено на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025, який набрав законної сили 04.09.2025 року.
Отже у період воєнного стану з 24 лютого 2022 р. по 04 вересня 2025 р. перебіг позовної давності був зупинений, і кількість днів, які на 24 лютого 2022 р. залишились до закінчення трирічного строку починають знов відліковуватись лише з 05 вересня 2025 року.
Суд враховує, що позивач звернувся до суду з позовом 29.10.2025 року. 
Таким чином, згідно з розрахунком, наданим позивачем, до заборгованості ОСОБА_1 за надані комунальні послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.05.2010 року по 31.12.2015 року – сплинув строк позовної давності, в межах якого позивач мав звернутися до суду за захистом, А тому в цій частині позовні вимоги КП «Теплоенерго не підлягають задоволенню, оскільки відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності.
Згідно з розрахунком, наданим позивачем, ОСОБА_1 не має заборгованості з оплати наданих йому комунальних послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.01.2016 року по 30.04.2017 року включно.
За розрахунком заборгованості позивача ОСОБА_1 не оплатив надані йому комунальні послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.05.2017 року по 31.07.2018 року. Отже заборгованість по оплаті наданих послуг виникла з 21.06.2017 року по 21.08.2018 року. Відповідно по кожному з цих платежів строк позовної давності мав закінчитися відповідно з 21.06. 2020 року по 21.08.2021 року. 
Проте з 12.03.2020 року розпочався карантин, який діяв до 30.06.2023 року, коли відлік позовної давності було продовжено на час карантину. А з 24.02.2022 року розпочався воєний стан, якій діє по теперішній час, коли відлік позовної давності було зупинено. Але з 05.09.2025 року відлік позовної давності відновлено. 
Отже за названі платежі по оплаті комунальних послуг за період 01 травня 2017 року 31.07.2018 року, заборгованість по яким виникла відповідно з 21.06.2017 року по 21.08.2018 року, в загальному розмірі 9 986,28 грн. (згідно з розрахунком позивача заборгованість в цей період становить 1888,21 +142,80 +781,73 + 954,58 + 1232,09 + 486,55 + 1106,91 + 470,47+ 1276,53 + 486,23 + 610,39+ 146,64 + 403,15 = 9 986,28 грн.) позивач КП «Теплоенерго» звернувся до суду в межах строку позовної давності. 
Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача КП «Теплоенерго» заборгованість за надані йому комунальні послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , в межах строків позовної давності для звернення до суду за захистом за період з 01.05.2017 року по 31.07.2018 року в розмірі 9986,28 грн. 
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Слід враховувати, що сплив позовної давності до основного зобов`язання унеможливлює також і притягнення боржника до відповідальності за прострочення виконання такого зобов`язання, до якого сплинув строк позовної давності. 
Отже, за ч.2 ст.625 ЦК України, з боржника ОСОБА_1 , який просторочив виконання зобов`язання, що суд мав захистити права позивача, коли він звернувся до суду з дотримання строку позовної давності, лише за період з 01.05.2017 року по 31.07.2018 року, на користь позивача з відповідачів підлягають стягненню сума боргу 9986,28 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення такого зобов`язання, а також 3% річних від простроченої суми.
При цьому необхідно врахувати, що Постановою Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 року «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», було установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Ця постанова набирала чинності з дня її опублікування і застосовувалася з 24 лютого 2022 року.
В подальшому у Постанову Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 року були внесені зміни Постановами КМУ № 390 від 21.04.2023, № 1405 від 29.12.2023, якими установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285).
Таким чином, на території Полтавської області м. Кременчука в період з 24.02.2022 року по 31.12.2023 року за прострочення виконання зобов`язань з оплати комунальних послуг боржники звільнялися від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, визначеної у ч.2 ст.625 ЦК України. 
Отже, за ч.2 ст.625 ЦК України, з врахуванням Постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 року з внесеними змінами, враховуючи позицію позивача та поданий ним розрахунок, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, суд вважає за необхідне стягнути за боржника ОСОБА_1 на користь позивача КП «Теплоенерго» за прострочення виконання зобов`язання з оплати комунальних послуг лише за період з 01.05.2017 року по 31.07.2018 року суму боргу 9986,28 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення цього зобов`язання 5 723,82 грн., а також 3% річних від простроченої суми, 1 739,63 грн. 
Відповідач та його представник не навели обгрунтованих заперечень щодо проведених позивачем розрахунків встановленого індексу інфляції за час прострочення цього зобов`язання та 3% річних від простроченої суми. 
З огляду на викладене, з врахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає за необхідно частково задовольнити позовні вимоги КП «Теплоенерго» на 34% (Ціна позову 51319,39 грн. х 34% = 17 449,73 грн.)

Щодо судових витрат.
Оскільки позов задоволено частково, то відповідно до положень ст.141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, що підтверджено документально, а саме в розмірі 1 029,52 грн. (сплачений судовий збір 3028 грн. х 34% = 1 029,52 грн.).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Керуючись статтями 5-19, 76, 77, 81, 133-141, 263-265, 352,354 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Позов Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та гарячу воду – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області заборгованість заборгованість за спожиті комунальні послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.05.2017 року по 31.07.2018 року в розмірі 9986,28 грн., індексу інфляції за час прострочення зобов`язання 5 723,82 грн. 3% річних від простроченої суми 1 739,63 грн. 
Відмовити в задоволенні іншої частини позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області судові витрати на судовий збір в сумі 1 029,52 грн. 
Інформація про сторони:
позивач: Комунальне підприємство «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, ЄДРПОУ 31700972, місцезнаходження: Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Софіївська, буд.68, р/р НОМЕР_2 у АБ «Укргазбанк»;
відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст з рішення складений 12.05.2026 року.

Суддя       Мурашова Н.В.