КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №752/22885/24       Головуючий у суді І інстанції: Митрофанова А.О.
провадження №22-ц/824/7132/2026  Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Нежури В.А., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Янчук І.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Степаненко Галини Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою.
В обґрунтування позову позивач вказує на те, що ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 13.03.2023 року у справі № 752/27470/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна було затверджено мирову угоду, на підставі якої в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за сторонами право особистої приватної власності по частини квартири АДРЕСА_1 . 25.04.2023 року було проведено державну реєстрацію належної йому частки квартири. Спірна квартира має загальну площу 89,2 кв.м., житлову площу 56,6 кв.м. і складається з трьох кімнат, площею 20,8 кв.м., 21,2 кв.м., 14,6 кв.м.
Як зазначає позивач, на даний час у квартирі проживає він разом з дружиною ОСОБА_3 та трьома неповнолітніми дітьми та займає кімнату, площею 20,8 кв.м. У квартирі також проживає відповідач з двома повнолітніми дітьми та займає кімнати площею 21,2 кв.м. та 14,6 кв.м., тобто відповідач користується належною йому часткою квартири. Він неодноразово пропонував відповідачу добровільно вирішити питання користування квартирою відповідно до часток кожного співвласника, однак ці пропозиції залишились без відповідного реагування з її боку.
Позивач вказує на те, що за висновком будівельно-технічної експертизи ТОВ «Український центр експертизи та оцінки» № 410/10.2024 від 10.10.2024 року запропоновано варіант встановлення порядку користування спірною квартирою між співвласниками у відповідності до їх ідеальних часток по з врахуванням розділення житлової кімнати, площею 14,6 кв.м., на дві кімнати, площею 7,1 та 7,5 кв.м. шляхом:
-влаштування перегородки в межах житлової кімнати, площею 14,6 кв.м. на відстані 2,52 м від суміжної перегородки з приміщенням 4 (вбиральня) відповідно до наведеної схеми;
-влаштування дверей у перегородці між утвореною житловою кімнатою, площею 7,1 кв.м., та житловою кімнатою, площею 21,2 кв.м..
За вказаним варіантом поділу:
-першому співвласнику пропонується виділити в окреме (особисте) користування: житлову кімнату, площею 21,2 кв.м., та житлову кімнату, площею 7,1 кв.м., яка утвориться внаслідок влаштування перегородки;
-другому співвласнику пропонується виділити в окреме (особисте) користування: житлову кімнату, площею 20,8 кв.м., та житлову кімнату, площею 7,5 кв.м., яка утвориться внаслідок влаштування перегородки;
-приміщення, які пропонується виділити в спільне користування співвласників: коридор, вбиральня, санвузол, кухня.
Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що житлова кімната, площею 14,6 кв.м. дійсно може бути розділена на дві окремі кімнати, оскільки утворилась внаслідок об`єднання двох кімнат шляхом демонтажу перегородки у 2004 році, позивач просив задовольнити його вимоги та встановити порядок користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 з врахуванням перепланування квартири відповідно до варіанту будівельно-технічної експертизи № 410/10.2024 від 10.10.2024 року (таблиця № 3, схема № 5) згідно якого виділити:
ОСОБА_2 , як першому співвласнику: приміщення 2 площею 21,2 кв.м. (житлова кімната), новоутворене приміщення площею 7,1 кв.м. (житлова кімната), яке утвориться у приміщенні 3 площею 14,6 кв.м. в результаті влаштування перегородки на відстані 2,52 м від суміжної перегородки з приміщенням 4 (вбиральня);
ОСОБА_1 , як другому співвласнику: приміщення 7 площею 20,8 кв.м. (житлова кімната), новоутворене приміщення площею 7,5 кв.м. (житлова кімната), яке утвориться у приміщенні 3 площею 14,6 кв.м. в результаті влаштування перегородки на відстані 2,52 м від суміжної перегородки з приміщенням 4 (вбиральня).
Приміщення 1 (коридор), приміщення 4 (вбиральня), приміщення 5 (санвузол), приміщення 6 (кухня) залишити в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь судовий збір у розмірі 1211,20 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн та витрати за проведення будівельно-технічної експертизи в розмірі 8000,00 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись з вказаним рішення суду першої інстанції, адвокат Степаненко Г.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції не врахував, що встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на таке майно, а тому виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам. Запропонований судовим експертом варіант встановлення порядку користування спірною квартирою, який суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги, відповідає інтересам співвласників, а проведення запропонованих експертом необхідних робіт (улаштування перегородки) з розмежування часток сторін у житловій кімнаті не передбачає втручання у несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, тому виконання власниками робіт з перепланування житлової кімнати, відповідно до статті 152 Житлового кодексу Української РСР, не потребує отримання дозволів на їх виконання.
Посилання суду першої інстанції на те, що при вирішені спору щодо порядку користування жилим приміщенням повинно бути забезпечено дотримання норми житлової площі на одну особу, що у цьому випадку не відбувається, оскільки в порядку поділу кімнати площею 14,6 кв.м. утворюються кімнати, які за санітарними нормами менші спального місця на одну особу, є в даному випадку помилковими, оскільки, виділення позивачу двох кімнат загальною площею 28,3 кв.м., та відповідачу - двох кімнат загальною площею 28,3 кв.м., в цілому не призводить до порушення прав сторін як співвласників спірної квартири, а навпаки врегульовують спір стосовно порядку користування квартирою.
Вважає посилання відповідача, про те, що з нею проживають двоє повнолітніх дітей, а тому вона займає дві кімнати, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як позивачу, так і відповідачу на праві власності належить по 1/2 частці спірної квартири, а проживання в цій квартирі інших осіб не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно.
Щодо тверджень суду першої інстанції про те, що позивач не вказував ким саме будуть проводитись ремонтні роботи і нестись витрати, а також в прохальній частині не заявлено інших варіантів порядку встановлення користування спірною квартирою. З цього приводу, представник позивача зазначав, що після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом, суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного провадження, позбавивши, при цьому, позивача або його представника дати відповіді на вищевказані питання. Клопотання представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін ухвалою суду від 25.02.2025 року залишено без задоволення.
Отже, відмовляючи у позові, суд фактично залишив спір не вирішеним і продовження користування відповідачкою частиною квартири, яка фактично належить позивачу, спричиняє порушення його прав.
20 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Іванчихіна С.І., в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Крім того просив визнати причини пропуску строку для подання даного відзиву на апеляційну скаргу поважними та поновити його.
Як на підставу для поновлення строку представник відповідачки посилався на те, що ознайомившись з апеляційною скаргою в електронному суді у даній справі №752/22885/24, було з`ясовано, в електронний кабінет помилково було долучено апеляційну скаргу у справі № 753/17970/24 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2025 року. 07.04.2026 року на електронну пошту адвоката Іванчихіна С.І. надійшла апеляційна скарга у справі №752/22885/24.
Оскільки, ухвалою Київського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 05.02.2026 року учасникам справи роз`яснено подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 14 днів з моменту отримання ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга отримана тільки 07.04.2026 року, представник відповідача просив поновити строк на подання відзиву на апеляційун скаргу граничним строком, який припадає на 21.04.2026 року.
Суд апеляційної інстанції вважає наведені у відзиві обставини, як підставу пропуску строку поважними та приходить до висновку про поновлення строку представнику ОСОБА_2 - адвокату Іванчихіна С.І. для подання відзиву на апеляційну скаргу.
02 червня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшла заява від представника ОСОБА_2 - адвоката Іванчихіна С.І., в якій зазначив про те, що у зв`язку з неможливістю бути присутнім у судовому засіданні, яке призначене на 02.06.2026 року на 14 год. 20 хв. у зв`язку з участю представника відповідача в інших судових засідання, просив проводити судове засідання без його участі. Апеляційну скаргу не підтримав з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що суд першої інстанції не вбачав можливим встановити запропонований позивачем згідно висновку будівельно-технічної експертизи ТОВ «Український центр експертизи та оцінки» № 410/10.2024 від 10.10.2024 року порядок користування квартирою, оскільки він призведе до порушення житлових прав не тільки відповідача, а й позивача.
Так, з вказаного висновку вбачається, що за технічним планом від 1961 року, а також за проєктом за 2004 рік кімната, площею 14,6 кв.м., про перепланування якої просить позивач, було утворена шляхом знесення перегородки між кімнатами, площею по 7,3 кв.м.. При цьому вхід до однієї з такої кімнати був із загального коридору, вхід до другої кімнати був із кімнати, площею 21,2 кв.м., яка була прохідною та яка після перепланування стала ізольованою.
Відтак, в разі задоволення позовних вимог, кімната, площею 21,2 кв.м. стане прохідною, що порушить житлові умови позивача.
Крім того, у вказаному висновку в розділі, в якому запропоновано вищевказаний варіант визначення порядку користування квартирою, міститься посилання на санітарні норми, встановлені п.5.19 ДБН В2.2-15-2019, відповідно до яких мінімальна площа спальні на одну особу - 8 кв.м., на дві особи - 10 кв.м..
Відтак, проведення перепланування, за яким розмір кімнат буде становити 7,1 та 7,5 кв.м. не відповідає вищевказаним сучасним санітарним нормам, а санітарні норми, що діяли на момент будівництва квартири у 1961 році, не можуть бути застосовані. Таким чином, застосування такого варіанту не тільки погіршить житлові умови відповідача, а й не призведе і до покращення житлових умов позивача, оскільки виділ кімнати, меншою за встановлену чинним законодавством норму, є неприпустимим.
Крім того, суд першої інстанції враховував і те, що на момент розгляду справи роботи з перепланування не проведені, кімнати не перетворені в окремі ізольовані. Також, для проведення такого перепланування потрібно зробити двірний отвір з кімнати, площею 21,2 кв.м., що тягне за собою проведення подальшого відповідного ремонту у кімнаті відповідача та, відповідно, несення додаткових витрат.
При цьому, заявляючи такі позовні вимоги, позивач не зазначав, ким саме мають бути понесені такі витрати, їх розмір, ким саме буде замовлена проектна документація тощо. Суд першої інстанції зауважив, що чинним законодавством не передбачено можливості зобов`язання судом особи на вчинення подібних дій у даній категорії справ.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 155 ЖК України слідує, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду від 31 січня 2022 року в справі № 569/23248/18 (провадження № 61-15478св21) зазначено, що «спір між сторонами виник з приводу встановлення порядку спільного користування житловим будинком. Вирішуючи спір, суд виділяє в користування сторонам спору частини житлового приміщення, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».
У постанові Верховного Суду від у справі 08 листопада 2023 року в справі № 465/6259/19 (провадження № 61-4213св22) висловлено такий висновок «спір щодо встановлення порядку користування спільним майном є спором між співвласниками, які мають рівні права щодо користування належною їм власністю; інші особи, які мають право користування житловим приміщенням, не є суб`єктами спірних правовідносин і суд не вирішує питання про їх права та обов`язки; право членів сім`ї одного зі співвласників на користування житлом є похідним від його права власності, а тому не можуть обмежувати прав іншого співвласника на користування квартирою».
Встановлено, що ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 13.03.2023 року у справі № 752/27470/21 затверджено мирову угоду між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , відповідно до якої в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за сторонами право особистої приватної власності по частини квартири АДРЕСА_1 .
25.04.2023 року було проведено державну реєстрацію частини квартири за позивачем.
Із долученої технічної документації вбачається, що спірна квартира має загальну площу 89,2 кв.м., житлову площу 56,6 кв.м. і складається з трьох кімнат, площею 20,8 кв.м., 21,2 кв.м., 14,6 кв.м..
За заявою представника позивача, ТОВ «Український центр експертизи та оцінки» було проведено будівельно-технічну експертизу, за результатами якої, судовим експертом Сверида О.М. 10.10.2024 року було складено висновок експерта № 410/10.2024.
Згідно висновку будівельно-технічної експертизи ТОВ «Український центр експертизи та оцінки» № 410/10.2024 від 10.10.2024 року запропоновано варіант встановлення порядку користування спірною квартирою між співвласниками у відповідності до їх ідеальних часток по з врахуванням розділення житлової кімнати, площею 14,6 кв.м., на дві кімнати, площею 7,1 та 7,5 кв.м. шляхом:
-влаштування перегородки в межах житлової кімнати, площею 14,6 кв.м. на відстані 2,52 м. від суміжної перегородки з приміщенням 4 (вбиральня) відповідно до наведеної схеми;
-влаштування дверей у перегородці між утвореною житловою кімнатою, площею 7,1 кв.м., та житловою кімнатою, площею 21,2 кв.м.
За вказаним варіантом поділу:
-першому співвласнику пропонується виділити в окреме (особисте) користування: житлову кімнату, площею 21,2 кв.м., та житлову кімнату, площею 7,1 кв.м., яка утвориться внаслідок влаштування перегородки;
-другому співвласнику пропонується виділити в окреме (особисте) користування: житлову кімнату, площею 20,8 кв.м., та житлову кімнату, площею 7,5 кв.м., яка утвориться внаслідок влаштування перегородки;
-приміщення, які пропонується виділити в спільне користування співвласників: коридор, вбиральня, санвузол, кухня.
З урахуванням викладеного, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши кількість співвласників нерухомого майна, технічні характеристики квартири, розмір житлової площі, а також відносини між сторонами у справі, пропорційність та рівновагу прав та інтересів сторін у справі, та встановивши, що порушуватиме житлові права сторін у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Також, запропонований позивачем у позові варіант користування спірною квартирою є неможливим, оскільки такий варіант розподілу, з урахуванням технічної характеристики квартири, призведе до погіршення житлових прав сторін у справі.
В суді апеляційної інстанції відповідач заперечував щодо перепланування та надання згоди на неї.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що запропонований позивачем спосіб порушує права іншого співвласника квартири, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно відхилив запропонований позивачем порядок користування квартирою, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вважає, що неможливо задовольнити вимоги позивача як одного із співвласників, порушуючи при цьому права іншого співвласника (відповідача). А також враховуючи відсутність згоди відповідача співвласника спірної квартири на перепланування.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки не впливає на правильність вирішення спору по суті, між тим право позивача на участь у судовому засіданні було реалізовано судом апеляційної інстанції під час перегляду даної справи.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Степаненко Галини Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено «08» червня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді В.А. Нежура

С.Г. Музичко