ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2026 року м.Дніпро Справа № 908/1994/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),
суддів: Чередка А.Є., Золотарьова Я.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Комунального підприємства "Запоріжремсервіс" Запорізької міської ради на рішення  Господарського суду Запорізької області від 11.09.2025 (суддя Азізбекян Т.А., повний текст якого підписаний 15.10.2025) у справі № 908/1994/25 
за позовом: Приватного підприємства "БЮРО ПЕРЕКЛАДІВ "АЛІФ" м. Запоріжжя
до відповідача: Комунального підприємства "Запоріжремсервіс" Запорізької міської ради м.Запоріжжя
про стягнення відшкодування шкоди 79 378,06 грн

ВСТАНОВИВ:
27.06.2025 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Приватного підприємства "БЮРО ПЕРЕКЛАДІВ "АЛІФ" до Комунального підприємства "Запоріжремсервіс" Запорізької міської ради про стягнення з відповідача 79 378,06 грн збитків.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи ст. ст. 15, 16, 22, 1166 Цивільного кодексу України, та вказує на те, що ПП "БЮРО ПЕРЕКЛАДІВ "АЛІФ" є орендарем декількох нежитлових приміщень, що перебувають у комунальній власності і розташовані на 1-му поверсі будинку № 94 по пр. Соборному в м. Запоріжжі. За ініціативою орендодавця (КП "Запоріжремсервіс") проводилися поточні ремонтні роботи з відновлення покрівлі будинку. При цьому покрівлю було пошкоджено і залишено в напіврозібраному вигляді, внаслідок чого сталося залиття, яке пошкодило внутрішнє оздоблення приміщень позивача. У відповідності до звіту з визначення ринкового майнового збитку, складеного суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Інгуран А.О. - ринковий майновий матеріальний збиток, спричинений оздобленню (опорядженню) нежитлових адміністративних приміщень № № 3, 5, 7, що перебувають в оренді позивача, складає 79 378,06 грн. Розмір збитків визначено на підставі вартості ремонтно-відновлювальних робіт, а також необхідних для проведення таких робіт будівельних матеріалів і виробів. Також позивач просить суд стягнути з відповідача 8000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 11.09.2025 у справі № 908/1994/25 позов задоволено.
Стягнуто з Комунального підприємства "Запоріжремсервіс" Запорізької міської ради м.Запоріжжя на користь Приватного підприємства "БЮРО ПЕРЕКЛАДІВ "АЛІФ" м.Запоріжжя 79 378 грн. 06 коп. збитків, 2 422 грн 40 коп. судового збору та 8 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Не погодившись із зазначеним рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Комунальне підприємство "Запоріжремсервіс" Запорізької міської ради, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що:
- не є належним відповідачем у справі №908/1994/25, оскільки існує додаткова угода до договору оренди від 01.09.2015 № БН нежитлового приміщення по пр. Соборному, 94, яка підписана 31.05.2024 за умовами пункту 1 якої, сторони дійшли до згоди замінити сторін в Договорі оренди комунального майна за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний 94, а саме: «Орендодавця-Балансоутримувача» комунального підприємства «Запоріжремсервіс» на «Орендодавця» - департамент управління активами Запорізької міської ради та «Балансоутримувача» КП «Градпроект»; відповідно до п.2 Додаткової угоди, з дати підписання цієї додаткової угоди «Балансоутримувач» приймає на себе права (в тому числі права вимоги), обов`язки та відповідальність орендодавця за Договором оренди, що належали «Орендодавцю Балансоутримувачу» що вибув, а частиною 4 Додаткової угоди передбачено, що права, обов`язки та відповідальність сторони по Договору оренди переходить до «Балансоутримувача» в тому обсязі, в якому вони належали «Орендодавцю-Балансоутримувачу» що вибув.
Зауважує на тому, що копія вказаної Додаткової угоди не була долучена відповідачем до відзиву на позовну заяву та, відповідно, відсутня у матеріалах цієї справи. Втім, вважає необхідним залучити такий новий доказ до матеріалів справи, оскільки дослідження судом апеляційної інстанції цього доказу сприятиме правильному вирішенню наявного між сторонами спору.
Зауважує, що станом на дату складання відзиву на позовну заяву та подальшого розгляду у судових засіданнях, у відповідача не було можливості долучити Додаткову угоду до Договору оренди від 01.09.2015 № БН нежитлового приміщення по пр. Соборному, 94 від 31.05.2024, оскільки оригінали документів згідно акту-приймання передачі на вищезазначене нежитлове приміщення передано до Комунального підприємства «Градпроект». При цьому, Позивачу станом на дату подання позову відомо, що з 31.05.2024 балансоутримувачем нежитлового приміщення по пр. Соборному, 94 є Комунальне підприємство «Градпроект», яке з дати підписання цієї додаткової угоди «Балансоутримувач» прийняло на себе права (в тому числі права вимоги), обов`язки та відповідальність орендодавця за Договором оренди, що належали «Орендодавцю Балансоутримувачу» що вибув. Однак, позивач, будучи обізнаним про зміну балансоутримувача вказаного нежитлового приміщення, звернувся з позовною заявою до суду першої інстанції безпідставно, визначивши відповідачем не Комунальне підприємство «Градпроект», а Комунальне підприємство «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради. Зауважує, що після укладення Додаткової угоди, її оригінальні примірники та інша технічна документація відносно нежитлового приміщення перебувала саме у КП «Градпроект», як у балансоутримувача. Відтак, станом на дату судового розгляду цієї справи у суді першої інстанції, у відповідача був відсутній примірник вказаної Додаткової угоди, що унеможливило її долучення до матеріалів цієї справи;
- у матеріалах цієї справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують факт наявності протиправної бездіяльності з боку відповідача, а також докази того, що саме відповідач зобов`язаний відшкодовувати завдану шкоду позивачу;
- у матеріалах справи відсутній висновок експерта, натомість матеріали справи містять Звіт з визначення ринкового майнового збитку від 19.09.2023, який складений не експертом, а оцінювачем (суб`єктом оціночної діяльності). Водночас, суд першої інстанції помилково ототожнив звіт суб`єкта оціночної діяльності з висновком експерта та у даному конкретному випадку врахував визначений оцінювачем розмір завданого майнового збитку;
- у матеріалах цієї справи відсутні докази понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем саме у розмірі 8 000,00 грн. Зауважує, що позивачем не були надані відповідні чеки, квитанції, платіжні інструкції з призначенням платежу на підтвердження оплати останнім судових витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, сума судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. є завищеною та не відповідає складності цієї справи. Таким чином, вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати, у т.ч. витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.
Одночасно просить призначити розгляд справи з повідомленням ( викликом) сторін. 

У відзиві на апеляційну скаргу, позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечує, зазначає про законність та обґрунтованість рішення, ухваленого судом відповідно до норм матеріального права. Зазначає, що висновки суду відповідають обставинам справи та підтверджені доказами (ст. 86 ГПК України), в свою чергу, Апелянт не наводить конкретних порушень, а лише цитує фрагменти рішення без спростування. Апелянт посилається на висновки Верховного Суду щодо стандарту доказування (постанови від 06.02.2019 № 916/3130/17 тощо), але саме Відповідач не довів неспівмірність збитків чи відсутність вини (тягар доказування на ньому, ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Суд першої інстанції правильно застосував принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та дав оцінку всім доказам.
Щодо укладення додаткової угоди від 31.05.2024 та нібито неналежності Відповідача зазначає, що шкода завдана в період з 03.05.2023 по 01.06.2023 (акт від 26.07.2023), коли балансоутримувачем був саме Відповідач (договори оренди № 01/04-2023, № 2018, № 4). Зобов`язання з відшкодування шкоди виникло до зміни балансоутримувача (ст. 1166 ЦК України: шкода відшкодовується особою, яка її завдала). Додаткова угода від 31.05.2024 не має зворотної сили (ст. 236 ЦК України) і не звільняє Відповідача від відповідальності за шкоду, завдану раніше. При цьому, пункти 2 та 4 угоди стосуються переходу прав та обов`язків з дати підписання, але не скасовують відповідальність за минулі дії.
Звертає увагу, що Апелянт не довів "виняткові обставини" неможливості подання нових доказів раніше. Так, Угода підписана 31.05.2024, а справа розглядалася до 11.09.2025, тому Відповідач мав час (понад рік) отримати копію та подати її суду (ст. 80 ГПК України). Вважає посилання скарги на відсутність оригіналів є надуманим, оскільки копії достатньо для суду, а Відповідач як сторона угоди беззаперечно мав доступ до цього документу. Це суперечить висновкам ВС (постанови від 06.02.2019 № 916/3130/17, від 18.06.2020 № 909/965/16: докази подаються з заявами по суті, виняток - об`єктивні причини, доведені стороною). У відповіді на відзив (від 25.07.2025) Позивач вже спростовував подібні аргументи і суд першої інстанції правильно визнав Відповідача належним.
Наголошує, що протиправна бездіяльність Відповідача доведена матеріалами справи. 
Твердження відповідача, що звіт оцінювача (від 19.09.2023) не є висновком експерта, базується на припущеннях та усній інформації від Позивача, тому не є об`єктивним, не відповідає дійсності.
Щодо витрат на правничу допомогу, то вони доведені договором № 599-г-2025 від 01.06.2025 та детальним описом послуг (ст. 126 ГПК України: визначаються за договором та доказами обсягу послуг) та співмірні зі справою.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2025 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Іванова О.Г. (доповідач), судді - Парусніков Ю.Б., Чередко А.Є.
З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 04.11.2023 здійснено запит матеріалів справи №908/1994/25 із Господарського суду Запорізької області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
14.11.2025 матеріали справи №908/1994/25 надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.11.2025 відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача на рішення суду; відмовлено у задоволенні клопотання скаржника про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін; вирішено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження; сторонам встановлений строк для подачі відзиву, заяв, клопотань.
26.11.2025 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
18.05.2026 розпорядженням керівника апарату суду, відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №908/1994/25 у зв`язку з відрядженням судді - члена колегії суддів Паруснікова Ю.Б. 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2026, справу №908/1994/25 передано колегії суддів у складі: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Чередко А.Є., Золотарьова Я.С. 

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи. 
Комунальне підприємство "Запоріжремсервіс" Запорізької міської ради (Орендодавець) та Приватне підприємство "БЮРО ПЕРЕКЛАДІВ "АЛІФ" (Орендар) на підставі договору оренди від 01.04.2023 № 01/04-2023 нерухомого майна по пр. Соборний, буд 94, додаткової угоди до договору оренди від 02.01.2018 № 2018 частини нежитлового приміщення по пр. Соборний, 94 та додаткової угоди до договору оренди від 01.06.2009 № 4 частини нежитлового приміщення № 7 по пр. Соборний, 94, відповідно до яких Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування комунальне майно:
- нежитлове приміщення № 5 площею 18,94 кв. м. та частина коридору № 3 площею 1,27 кв.м, першого поверху будівлі редакції газета "Запорізька Січ" (літ.А-2), загальною площею 20,21 кв. м. за адресою: 69002, м. Запоріжжя, пр. Соборний,94 (далі - Майно), яке перебуває в господарському віданні КП "Запоріжремеервіс", вартість якого визначена на підставі звіту про незалежну оцінку Майна і становить за висновком про його вартість 144 532,00 грн без ПДВ станом на 30.11.2022; 
- нежитлове приміщення № 6 площею 15,41 кв.м. та частину коридору № 3 площею 1,03 кв.м. першого поверху будівлі (літ.А-2) по пр. Соборному, 94, яке перебуває в господарському віддані Комунального підприємства "Запоріжремсервіс" Запорізької міської ради, вартість якого визначена у звіті про незалежну оцінку і становить за висновком про його вартість 128 528,00 грн станом на 30.11.2020;
- нежитлове приміщення № 7 площею 6,77 кв. м, першого поверху будівлі (літ.А-2) по пр. Соборному, 94, яке перебуває в господарському віддані Комунального підприємства "Запоріжремсервіс" Запорізької міської ради, вартість якого визначена у звіті про незалежну оцінку і становить за висновком про його вартість 54 599,00 грн станом на 31.01.2021.
Факт передачі в строкове платне користування комунального майна підтверджується відповідними актами прийому-передачі, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств.
Позивач вказує, що з 03.05.2023 по 01.06.2023 в будинку № 94 по пр. Соборному за ініціативою орендодавця проводилися поточні ремонтні роботи з відновлення покрівлі будинку.
Згідно з актом обстеження технічного стану нежитлових приміщень по пр. Соборному буд. 94 від 26.07.2023, який складений уповноваженими особами КП "Запоріжремсервіс" ЗМР та ПП "Бюро перекладів "АЛІФ", з 03.05.2023 по 01.06.2023 на житловій будівлі № 94 по пр. Соборному, м. Запоріжжя проводилися роботи по поточному ремонту з відновлення покрівлі (ліквідація наслідків ракетного удару). При обстежені технічного стану покрівлі виявлено часткову відсутність шиферного покриття та гідробар`єру. Висновок комісії: під час випадіння атмосферних опадів у виді дощу було залито нежитлові приміщення, розташовані на 1 - му поверсі нежитлової будівлі № 94 по пр. Соборному.
Позивач посилається на звіт з визначення ринкового майнового збитку, складеного фізичною особою підприємцем Інгуран Аллою Іванівною від 14.07.2023.
У звіті ФОП Інгуран А.Д. визначений майновий матеріальний розмір збитку, який нанесений нежитловій нерухомості в результаті залиття водою (атмосферними опадами).
Об`єкт дослідження: оздоблення (опорядження) нежитлових адміністративних приміщень № № 3, 5, 7 першого поверху двоповерхової нежитлової будівлі, які знаходяться в оренді ПП "БЮРО ПЕРЕКЛАДІВ "АЛІФ", за адресою - Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.94.
Ринковий майновий матеріальний збиток, нанесений об`єкту дослідження, виходячи з мети оцінки і сфери застосування звіту про оцінку, даних викладених в цьому звіті, припущень і суджень, обмежень і висновків, станом на дату оцінки 14 липня 2023 року становить 79378,06 грн, у тому числі ПДВ (20%) - 13229,68 грн.
27.05.2025 позивачем на адресу відповідача направлялась претензія з вимогою у 5-денний строк з дня отримання цієї претензії відшкодувати завдану матеріальну шкоду у розмірі 79378,06 грн шляхом перерахування на розрахунковий рахунок ПП "Бюро перекладів "АЛІФ".
Претензія відповідачем залишена без реагування, що, в свою чергу, і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд дійшов висновку, що позивачем доведено наявність повного складу цивільного правопорушення для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення збитків, натомість відсутність своєї вини у виникненні у позивача збитків відповідач не довів, що є підставою для задоволення позову.
Крім того, позивачем доведено понесення витрат на правничі послуги і їх розмір, відтак, внаслідок задоволення позову, суд визнав реальними і обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи 

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу (ЦК) України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.
Приписами ст. 16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків (шкоди).
Позивачем заявлено позов про стягнення збитків, які спричинені орендодавцем (КП "Запоріжремсервіс"), що проводив поточні ремонтні роботи з відновлення покрівлі будинку, яку було пошкоджено і залишено в напіврозібраному вигляді внаслідок чого сталося залиття, яке пошкодило внутрішнє оздоблення приміщень позивача.
Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
За приписами ст. 224 Господарського кодексу України (що діяв на час виникнення спірних відносин) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Згідно з частиною 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. 
При цьому, протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
У даній категорії спору позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування.
На відповідача покладається обов`язок доведення відсутності його вини у порушенні зобов`язання (ст. 614 Цивільного кодексу України).

Позивачем у даній справі склад цивільного правопорушення з боку відповідача доведений, з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач зобов`язаний забезпечити належні експлуатацію та утримання майна, що перебуває на його балансі.
За умовами договорів оренди № 01/04-2023 від 01.04.2023 нерухомого майна по пр. Соборний, буд 94, додаткової угоди до договору оренди від 02.01.2018 № 2018 частини нежитлового приміщення по пр. Соборний, 94 та додаткової угоди до договору оренди від 01.06.2009 № 4 частини нежитлового приміщення № 7 по пр. Соборний, 94, відповідач є Орендодавцем і балансоутримувачем комунального майна, переданого в оренду позивачу. 
Отже, на останнього покладений обов`язок з утримання майна, що перебуває на його балансі у належному стані.
Доводи апелянта, що останній не є належним відповідачем, існує додаткова угода до договору оренди від 01.09.2015 № БН нежитлового приміщення по пр. Соборному, 94, яка підписана 31.05.2024 за умовами пункту 1 якої, сторони дійшли до згоди замінити сторін в Договорі оренди комунального майна за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний 94 , а саме: «Орендодавця-Балансоутримувача» комунального підприємства «Запоріжремсервіс» на «Орендодавця» - департамент управління активами Запорізької міської ради та «Балансоутримувача» КП «Градпроект» та яка не була надана суду першої інстанції, не приймаються судом апеляційної інстанції в силу наступного.
Так, відповідно до ч.1-4 учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч.5 ст.80 ГПК України).
За приписами ч.1, 4 ст.165 ГПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Позивачем подано позов 27.06.2025; ухвалою господарського суду від 04.07.2025 відкрито провадження у справі і відповідачу встановлений строк (15 днів з дня вручення ухвали) для подачі відзиву на позов.
Відповідач отримав цю ухвалу 04.07.2025 о 16:58 годині. Тобто, відзив мав надати у строк до 19.07.2025 (включно).
21.07.2025 до суду надійшов відзив на позов (відправлений засобами поштового зв`язку 18.07.2025) у якому відповідач в якості заперечень проти позову взагалі не наголошував на неналежності пред`явлення йому позову та не вказував на існуванні додаткової угоди від 31.05.2024 або неможливості її подати, не клопотав перед судом на продовженні строків подачі доказів.
Звідси, відповідна додаткова угода не була предметом дослідження суду першої інстанції, якій суд першої інстанції оцінки не надавав. Крім того, апелянтом не наведено жодних об`єктивних підстав, з яких він не мав можливість подати ці докази вчасно, з огляду на те, що він як сторона додаткової угоди був обізнаним з її наявністю. 
За приписами ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Внаслідок наведеного, апелянтом не обґрунтовано поважності підстав неподання нових доказів суду, у зв`язку з чим колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання апелянта про прийняття додаткових доказів. 
З цих же підстав, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що відповідач у відзиві на позов не заперечував з підстави неналежності пред`явлення до нього позову, звідси втратив можливість заперечувати цю обставину в суді.
При цьому, колегія суддів також звертає увагу, що факт спричинення збитків мав місце у травні-червні 2023 року, коли балансоутримувачем був саме Відповідач (договори оренди № 01/04-2023, № 2018, № 4), отже, зобов`язання з відшкодування шкоди виникло до зміни балансоутримувача, тобто до підписання вказаної угоди.

Як встановлено судом, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків, атмосферні опади потрапили до приміщень, що призвело до завдання позивачу матеріальних збитків на суму 79378,06 грн.
Розмір збитків встановлено на підставі звіту з визначення ринкового майнового збитку, складеного фізичною особою підприємцем Інгуран Аллою Іванівною від 14.07.2023.
Так, згідно з ч. 1 ст. 10 Закону "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна проводиться на підставі договору між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.
За приписами ст. 12 Закону звіт про оцінку майна є документом складеним, зокрема, в електронному вигляді з дотриманням законодавства про електронні довірчі послуги, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.
Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна.
Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.
У випадку незгоди з висновками оцінювача звіт може бути підданий рецензуванню (ст. 13 Закону).
У звіті ФОП Інгуран А.Д. визначений майновий матеріальний розмір збитку, який нанесений нежитловій нерухомості в результаті залиття водою (атмосферними опадами).
Об`єкт дослідження: оздоблення (опорядження) нежитлових адміністративних приміщень № № 3, 5, 7 першого поверху двоповерхової нежитлової будівлі, які знаходяться в оренді ПП "БЮРО ПЕРЕКЛАДІВ "АЛІФ", за адресою - Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.94.
Ринковий майновий матеріальний збиток, нанесений об`єкту дослідження, виходячи з мети оцінки і сфери застосування звіту про оцінку, даних викладених в цьому звіті, припущень і суджень, обмежень і висновків, станом на дату оцінки 14 липня 2023 року становить 79378,06 грн, у тому числі ПДВ (20%) - 13229,68 грн.
Таким чином, звіт складений суб`єктом оціночної діяльності (ФОП Інгуран А.О.) відповідно до вимог Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" (ст. ст. 10, 12; зокрема, оцінку здійснено на підставі договору, звіт є документом з висновками про вартість); вимоги до звіту дотримані (національні стандарти), розмір збитків визначено на основі вартості ремонтних робіт і матеріалів.
Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст.104 ГПК України).
Відтак, Звіт базується на акті обстеження, фотоматеріалах, ринкових цінах. У свою чергу, Апелянт не наводить конкретних помилок, допущених оцінювачем, не подав альтернативний звіт або власну експертизу, також не заявляв суду першої інстанції клопотання про призначення судової експертизи, в разі незгоди зі звітом, наданим позивачем. 
Звідси, відхиляються як неспроможні доводи скарги, що у матеріалах справи відсутній висновок експерта, натомість матеріали справи містять Звіт з визначення ринкового майнового збитку від 19.09.2023, який складений не експертом, а оцінювачем (суб`єктом оціночної діяльності); водночас, суд першої інстанції помилково ототожнив звіт суб`єкта оціночної діяльності з висновком експерта та у даному конкретному випадку врахував визначений оцінювачем розмір завданого майнового збитку.

З огляду на наявні у матеріалах справи докази позивачем доведено, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків, атмосферні опади потрапили до приміщень, що призвело до завдання позивачу матеріальних збитків на суму 79378,06 грн.
Факт залиття підтверджується актом обстеження технічного стану нежитлових приміщень по пр. Соборному, буд 94 від 26.07.2023, складним комісією за участю представників сторін; фотоматеріалами пошкоджень; звітом оцінювача; локальним кошторисом на будівельні роботи.
Акт обстеження та звіт оцінювача свідчать, що причиною потрапляння атмосферних опадів у приміщення є порушення герметичності покрівлі, що є наслідком неналежного технічного обслуговування з боку відповідача.

За змістом ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Отже, наявність вини презюмується, тобто не підлягає доведенню позивачем. Водночас, відповідач для звільнення від відповідальності може доводити відсутність протиправності дій та вини.
Відповідач зазначав, що позовні вимоги стосуються пошкоджень будівлі, які спричинені обстрілом з боку РФ.
Натомість, судом першої інстанції встановлено, що пошкодження, які були спричинені обстрілом, були усунуті орендарем - ПП "ЕТІКА" самостійно ще у травні - червні 2022 року, тобто до засідань комісій.
Пошкодження, про які йдеться у позові, виникли від неналежного ремонту в 2023 році покрівлі (а саме у період з 03.05.2023 по 01.06.2023: на замовлення відповідача був здійснений демонтаж шиферу та гідробар`єру без захисту, що призвело до залиття). Наведені обставини підтверджені актом від 26.07.2023, що підписаний представником Відповідача без будь-яких зауважень, в тому числі і щодо змісту акта та звітом оцінювача. 
Жодних доказів проведення будь-яких ремонтних робіт, які виконувались в період після 26.07.2023 (дата обстеження покрівлі), відповідач не надав.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач і відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 25.10.2023 у справі № 902/567/21).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, оцінюючи вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи стандарт "вірогідності доказів" та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає надані Позивачем докази на підтвердження факту спричинення збитків відповідачем і їх розміру, а саме:
- договори оренди майна з додатковими угодами до них;
- звіт про оцінку спричинених збитків ФОП Інгуран А.Д.;
- актом обстеження технічного стану нежитлових приміщень по пр. Соборному, буд 94 від 26.07.2023;
- висновки про результати моніторингу процедури закупівлі оголошеної відповідачем і договори на надання послуг з поточного ремонту покрівлі,
є більш вірогідними, ніж докази та доводи, надані Відповідачем на спростування таких обставин.
Колегія суддів констатує, що Відповідач заперечуючи проти доводів Позивача та стверджуючи, що Позивачем не доведено, а судом не встановлено розміру майнового збитку та заявляючи про відсутність протиправної бездіяльності Відповідача, на підтвердження своїх заперечень не надав жодних доказів. 
Наведеним спростовуються відповідні доводи скарги. 
Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано визнано доведеним факт протиправної бездіяльності відповідача, наявність збитків у позивача та причинно-наслідковий зв`язок між ними, свою чергу, відповідач своєї вини у спричиненні збитків не надав, що обґрунтовано стало підставою для задоволення позову.

Щодо доводів скарги, що позивачем не доведено понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем саме у розмірі 8 000,00 грн.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За приписами п.12 ч.3 ст.2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення. 
Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
Частинами 1 та 2 ст. 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Згідно з частиною 1 статті 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).
Відповідно до приписів частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 ст. 126 ГПК України).
Позивачем з дотриманням пункту 9 частини 3 ст. 162 та ст.124 ГПК України, у позовній заяві викладено попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи витрати: судовий збір за подання позовної заяви 3028,00 грн; витрати на правову допомогу - 8 000,00 грн.
На підтвердження стягнення суми 8000,00 грн правових витрат позивачем подано копію договору про надання правничої допомоги № 599-г-2025 від 01.06.2025, укладеного між Адвокатом Яма Дмитром Миколайовичем та ПП "Бюро перекладів "АЛІФ".
Згідно детального опису надання послуг та здійснення витрат, необхідних для надання правничої допомоги по справі за позовом ПП "БЮРО ПЕРЕКЛАДІВ "АЛІФ" до КП "Запоріжремсервіс" ЗМР про відшкодування шкоди - підготовка до розгляду справи: аналіз фактичних обставин справи; формування доказів; аналіз судової практики; надання юридичних консультацій - 2000,00 грн; складання претензії - 1000,00 грн, складання позовної заяви - 1000 грн; представництво інтересів позивача у Господарському суді Запорізької області - орієнтовно 4000,00 грн (2 засідання). Всього 8000,00 грн.
У матеріалах справи наявні копія ордеру серії АР № 1248692, виданого 27.06.2025 за договором № 599-г-2025 від 01.06.2025 ПП "БЮРО ПЕРЕКЛАДІВ "АЛІФ" на надання правничої (правової) допомоги Яма Д.М., копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 748 від 16.04.2009, виданого Яма Д.М.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
Так, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як: їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
При цьому суд враховує, що обов`язок доведення неспівмірності витрат в силу приписів частини п`ятої статті 126 ГПК України, покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Такий висновок викладений у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.
У додаткові постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №910/2546/22 зазначено, що самі лише посилання сторони на неспівмірність витрат на правничу допомогу та незгода з їх розміром без надання доказів такої неспівмірності не можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що можуть бути розподілені витрати і такі, що вже фактично понесені (відшкодування) і такі, що тільки підлягають сплаті (згідно правового висновку, наведеного у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 по справі № 922/445/19), внаслідок чого є безпідставними доводи скарги відповідача, що у справі відсутні докази понесення витрат позивача на правничу допомогу, зокрема, квитанції, чеки, тощо.
Звідси, з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, здійснивши аналіз матеріалів справи і доказів понесення витрат позивача на правову допомогу, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог позивача та підставно визнав такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення 8000,00 грн. понесених ним витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Оскільки загальна ціна позову становить 79 378,06 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України дана справа відноситься до категорії малозначних справ, у зв`язку з чим відповідно до ст. 287 ГПК України судові рішення у даній справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. 
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Запоріжремсервіс" Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.09.2025 у справі №908/1994/25 - залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 11.09.2025 у справі №904/1994/25 - залишити без змін. 
Судові витрати Комунального підприємства "Запоріжремсервіс" Запорізької міської ради за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено та підписано 18.05.2026.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Я.С. Золотарьова

Суддя А.Є. Чередко