УХВАЛА
23 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 752/26392/24
провадження № 61-7541ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від28 травня 2026 року у цивільній справі за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури, в інтересах держави в особі Київської міської ради, до ОСОБА_1 , третя особа: Національний природний парк «Голосіївський», про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року заступник керівника Київської міської прокуратури, в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
У березні 2025 року представник  ОСОБА_1  -адвокат Горбенко А. О., звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до Київської міської ради, Національного природного парку «Голосіївський» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, припинення речових прав на земельну ділянку.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Національний природний парк «Голосіївський».
Також в судовому засіданні в Голосіївському районному суді міста Києва 03 червня 2025 року було поставлено на обговорення клопотання представника ОСОБА_1 -адвоката Горбенко А. О., про прийняття зустрічної позовної заяви до спільного розгляду та об`єднання в одне провадження з первісним позовом заступника керівника Київської міської прокуратури, в інтересах держави в особі Київської міської ради.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року (протокольно) відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 .
Зустрічну позовну заяву повернуто представнику ОСОБА_1 - адвокату Горбенко А. О. Роз'яснено особі, яка звернулась із зустрічним позовом, право звернутися до суду з вказаним позовом для самостійного розгляду.
Постановою Київського апеляційного суду від 28 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, протокольну ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року залишено без змін.
Відмовляючи у прийнятті зустрічної позовної заяви представника ОСОБА_1 для спільного розгляду та об`єднання в одне провадження з первісним позовом заступника керівника Київської міської прокуратури, суди попередніх інстанцій керувалися тим, що зустрічні позовні вимоги не є взаємопов'язаними з первісними позовними вимогами, а задоволення зустрічних позовних вимог не виключить повністю або частково задоволення первісних позовних вимог.
02 червня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2026 року, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права. Зазначає, що незаконність ухвали місцевого суду полягає у відсутності письмового тексту ухвали та не оформлення її як окремого письмового документа, що позбавило заявника можливості дізнатися мотиви суду. Апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги та самостійно сформулював мотиви неприйняття зустрічного позову, що вказує на порушення судом вимог статей 12, 13, 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Вказує про необхідність формулювання Верховним Судом висновку щодо застосування частини третьої статті 194 ЦПК України, частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України у подібних правовідносинах, зокрема щодо можливості вирішення питання про повернення зустрічного позову судом першої інстанції шляхом постановлення протокольної ухвали та правомірності перегляду такої ухвали апеляційним судом по суті мотивів, які не були викладені у протокольній ухвалі.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких мотивів.
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред'явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову (частина друга статті 193 ЦПК України).
Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (частина третя статті 194 ЦПК України).
Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.
Суд приймає зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, якщо вони прямо взаємопов'язані між собою і спільний їх розгляд є доцільним. Взаємний зв'язок, як умова для прийняття зустрічного позову, має місце у випадку, якщо вимоги відповідача і позивача виникають з одних правовідносин і коли на обґрунтування тієї й іншої вимоги наводяться спільні факти. Взаємний зв'язок первісного і зустрічного позову може виявлятись у тому, що зустрічна вимога виключає вимогу первісну, або обидва випливають з однієї підстави, або взаємний зв'язок виникає з однорідності обставин виникнення взаємних матеріально-правових вимог між позивачем і відповідачем.
При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Отже, зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред'явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів). Умовою пред'явлення зустрічного позову є його взаємопов'язаність із первісним; взаємопов'язаність позовів виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин.
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 522/9011/19 (провадження № 61-6642св21) зазначено, що «згідно з частиною другою статті 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним. При цьому вищевказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову: або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин; або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Зустрічний позов, який прийнятий судом для спільного провадження з первісним позовом, повинен знайти вирішення у виді загального рішення, яке має містити відповідь на обидві заявлені вимоги (як позивача, так і відповідача)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 916/3245/17 (провадження № 12-13гс19) зазначено, що ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність з первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність
у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19) вказано, що зустрічний позовє матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів).
Звертаючись до суду з первісним позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом припинення володіння, зобов`язання вчинити певні дії, заступник керівника Київської міської прокуратури, в інтересах держави в особі Київської міської ради,посилався як на підставу своїх вимог на порушення відповідачем прав Київської міської ради, як власника земельної ділянки. Тобто вимоги первісного позову виникли з питання усунення перешкод у реалізації права власності шляхом знесення самочинного будівництва.
У зустрічній позовній заяві представник ОСОБА_1 - адвокат Горбенко А. О., заявляла вимоги щодо визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, припинення речових прав на земельну ділянку, тобто при його розгляді мають бути встановлені обставини, пов'язані з державною реєстрацією земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. При цьому відповідачем за первісним позовом не оспорюється право власності Київської міської ради на цю земельну ділянку, а лише право постійного користування спірною земельною ділянкою Національним природним парком «Голосіївський».
Відмовляючи у прийнятті зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що первісний та зустрічний позови виникли з різних правовідносин, предмет доказування за первісним та зустрічним позовами, а також фактичні обставини справи, які слід встановлювати (підстави позову), є різними. 
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій стосовно того, що спільний розгляд первісного позову та зустрічного позову є недоцільним, оскільки задоволення зустрічного позову повністю або частково не виключить можливість задоволення первісного позову. 
Так, власником земельної ділянки залишиться Київська міська рада, належність спірної земельної ділянки до земель комунальної власності визначається законом і не залежить від факту реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі чи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Крім того, позивачем у первісному позові є держава Україна в особі Київської міської ради, в інтересах якої заявлено вимоги про усунення їй як власнику перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою. У зустрічному позові визначено два відповідачі: Київську міську раду та Національний природний парк «Голосіївський». Однак, відповідач має право подати зустрічний позов саме до позивача за первісним позовом для їх спільного розгляду. Проте відповідачем цю вимогу не дотримано та визначено інше коло відповідачів, з яких Національний природний парк «Голосіївський» у первісному позові є третьої особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Враховуючи викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом.
Доводи заявника про те, що суд першої інстанції неправомірно повернув його представнику зустрічну позовну заяву без оформлення окремого документа - ухвали суду, Верховний Суд відхиляє.
За змістом частини п`ятої статті 259 ЦПК України ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом без оформлення окремого документа, зазначаються у протоколі судового засідання. Суд може оформити такі ухвали окремим документом після закінчення судового засідання.
Установлено, що в судовому засіданні 03 червня 2025 року суд відмовив у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 для спільного розгляду із первісним позовом керівника Київської міської прокуратури, в інтересах держави в особі Київської міської ради, протокольно, із занесенням до журналу судового засідання.
Отже, відмова у прийнятті та повернення зустрічного позову шляхом постановлення ухвали, яка зазначається у протоколі судового засідання, не суперечить положенням ЦПК України. Слід зауважити, що таке рішення суду було прийнято судом у присутності представників сторін, що підтверджується аудіозаписом судового засідання 03 червня 2025 року, судом було заслухано сторін, враховано їхню позицію щодо можливості прийняття зустрічного позову до розгляду з первісним позовом.
Таким чином, клопотання представника ОСОБА_1 про прийняття зустрічної позовної заяви до спільного розгляду та об`єднання в одне провадження з первісним позовом заступника керівника Київської міської прокуратури було розглянуто відповідно до вимог статей 258, 259 ЦПК України шляхом постановлення ухвали, яка занесена до протоколу судового засідання, а тому доводи про грубе порушення судом норм процесуального права є безпідставними.
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, діяв відповідно до положень статей 193, 194 ЦПК України, тому право заявника на судовий захист жодним чином не порушено.
Верховний Суд враховує, що вирішення питання про прийняття в провадження зустрічного позову є правом суду, а відмова у прийнятті зустрічної позовної заяви не позбавляє заявника права звернутись до суду із зазначеним позовом у загальному порядку, що було роз`яснено представнику відповідача місцевим судом у судовому засіданні 03 червня 2025 року.
Залишаючи без змін протокольну ухвалу місцевого суду, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що первісний та зустрічний позови не є взаємопов'язаними, виникли з різних правовідносин і їхній сумісний розгляд є недоцільним та затягне розгляд справи, а суб`єктний склад не є тотожним, правильно врахував правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19) та постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 522/9011/19 (провадження № 61-6642св21), 
Доводи касаційної скарги не спростовують мотивів апеляційного суду, який погодився з висновком місцевого суду, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають. Суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку аналогічним аргументам заявника, викладеним у його апеляційній скарзі.
Зазначене вище у сукупності спростовує доводи касаційної скарги про необхідність формулювання Верховним Судом висновку щодо застосування частини третьої статті 194 ЦПК України, частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України у подібних правовідносинах, зокрема щодо можливості вирішення питання про повернення зустрічного позову судом першої інстанції шляхом постановлення протокольної ухвали та правомірності перегляду такої ухвали апеляційним судом по суті мотивів, які не були викладені у протокольній ухвалі.
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Оскільки правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2026 року у справі є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2026 року у цивільній справі за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури, в інтересах держави в особі Київської міської ради, до ОСОБА_1 , третя особа: Національний природний парк «Голосіївський», про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
Копію ухвали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді: Ю. В. Черняк
Г. В. Коломієць
Д. Д. Луспеник