Номер провадження: 22-ц/813/1967/26 
Справа № 522/10402/25
Головуючий у першій інстанції Леонов О. С.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі свого представника Осадчого Анатолія Юрійовича
на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 16 липня 2025 року, постановлену Хаджибейським районним судом м. Одеси, у складі: судді Леонова О.С. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Хаджибейського районного суду м. Одеси від 16 липня 2025 року, якою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином, задоволено частково.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрована за відповідачем ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , тип майна: квартира, Реєстраційний номер: 2600411551100, Дата реєстрації: 17.06.2022 року.
В задоволенні заяви в іншій частині – відмовлено.
Зустрічне забезпечення не застосовано (в.м. а.с. 21-24).
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 16.07.2025 та ухвалити нове судове рішення про повну відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Доводами апеляційної скарги є те, що ініційований позивачем спір, принаймні в частині стягнення шкоди з ОСОБА_3 – до постановлення вироків у кримінальних провадженнях щодо злочинів, на вчинення яких посилається позивач як на підставу позову – є передчасним, а його гіпотетична можливість у випадку постановлення зазначених вироків – не може означати існування спору між сторонами саме на час розгляду даної справи. Інакше трактування, на думку скаржника, суперечило б конституційному принципу презумпції невинуватості.
Окрім цього, зазначає, що у матеріалах справи немає жодних доказів, які б свідчили про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, зокрема, через наявність обставин, що дають підстави вважати про вчинення відповідачем дій щодо відчуження квартири. Таким чином, судом першої інстанції вжито заходів забезпечення позову лише з огляду на ціну позову, що не відповідає приписам закону (в.м. а.с. 34-43).
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін, зазначаючи про безпідставність апеляційної скарги (в.м. а.с. 65-79).
Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Назарової М.В. (суддя доповідач), Комлевої О.С., Коновалової В.А.) від 05.01.2026 та 09.03.2026 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 09.06.2026 о 16:45 год. (в.м. а.с. 52-53, 80).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2026 здійснено заміну судді Комлевої О.С. на суддю-учасника постійно діючого складу колегії Кострицького В.В.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
У судовому засіданні 09.06.2026 представник відповідача (скаржника) ОСОБА_3 – ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 – у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як отримали судові повістки-повідомлення на 09.06.2026, про що свідчать підписи на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (в.м. а.с. 83, 84), відповідач ОСОБА_3 – у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки її повноважний представник ОСОБА_5 отримав судову повістку-повідомлення на 09.06.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 07.04.2026 о 09:54:16, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 82), в судове засідання не з`явилися.
Від позивача ОСОБА_1 09.06.2026 надійшла заява, в якій позивач просив відкласти розгляд справи у зв`язку із поганим самопочуттям та неможливістю подальшого очікування після 17-25 судового засідання.
Розглянувши вказану заяву, колегія суддів зазначає таке.
Справа перебуває у провадженні Одеського апеляційного суду з листопада 2025 року, апеляційне провадження за апеляційною скаргою заявника відкрито 05 січня 2026 року, про що позивач ОСОБА_1 ознайомлений 28.01.2026 (в.м. а.с. 58), отримав судову повістку-повідомлення на 09.06.2026, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (в.м. а.с. 83), передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув 05.02.2026 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і відповідач як ініціатор теперішнього апеляційного провадження.
Участь позивача в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо законності рішення суду першої інстанції позивач виклав у відзиві на апеляційну скаргу (в.м. а.с. 65-79).
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Заявник не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності, а також не мотивував необхідність його безпосередньої явки до суду.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що заява позивача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що не вжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту може призвести до утруднення виконання майбутнього рішення суду.
Суд звернув увагу, що забезпечення позову шляхом арешту майна, не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує речове право володіння особи спірним майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачу.
При цьому, суд звернув увагу, що забезпечення позову направлене на охорону матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, і не є обмеженням права власності особи в повній мірі та носить тимчасовий характер.
Суд вважав достатнім способом вжиття заходу забезпечення у вигляді накладання арешту на майно задля уникнення можливих подальших змін власника.
Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд на прохання осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтування його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
З наведеного випливає, що відомості про те, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, де це майно відповідачів знаходиться є необхідними для забезпечення позову.
Водночас, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно, яке належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у тому числі на майно, що буде виявлено у подальшому, незалежно від того, чи відоме його місцезнаходження на момент подання цього клопотання, позивачем не надано доказів, які б підтверджували відомості про майно, на яке він просить накласти арешт.
За встановлених обставин, суд вважав, що заява в цій частині задоволенню не підлягає.
Таким чином, беручи до уваги предмет спору та підстави, з яких він заявлений, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви шляхом накладання арешту на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрована за відповідачем ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , тип майна: квартира, Реєстраційний номер: 2600411551100, Дата реєстрації: 17.06.2022 року.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Оскільки заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у теперішній цивільній справі задоволено частково та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану за відповідачем ОСОБА_3 , а в задоволенні заяви в іншій частині – відмовлено, і вимогою апеляційної скарги ОСОБА_6 є саме скасування ухвали в частині накладення арешту, то предметом апеляційного перегляду відповідно до вимог ч. 1 ст. 367ЦПК України є ухвала саме в задоволеній частині.
В іншій частині (відмовленій) ухвала суду не переглядається.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також заборона вчиняти певні дії.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року по справі № 914/1570/20 вказано, що «…важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Таким чином питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову у цій справі, позивач ОСОБА_1 просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_3 17.06.2022 за номером 2600411551100, а також накласти арешт на все нерухоме та рухоме майно, яка належить відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у тому числі, на майно, що буде виявлене в подальшому, незалежно від того, чи відоме його місцезнаходження на момент подання цього клопотання. В обґрунтування цієї заяви позивач зазначив, що у зв`язку із значною сумою завданих збитків попередньою неправомірною, як вважає позивач, поведінкою відповідачів, є підстави вважати наявними ризики можливого ухилення відповідачів від виконання судового рішення та спроби відповідачів після отримання відомостей про позовні вимоги – відчуження, приховування чи знищення майна відповідачів (в.м. а.с. 7 зв.).
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги про те, що ініційований позивачем спір, принаймні в частині стягнення шкоди з ОСОБА_3 – до постановлення вироків у кримінальних провадженнях щодо злочинів, на вчинення яких посилається позивач як на підставу позову – є передчасним, а його гіпотетична можливість у випадку постановлення зазначених вироків – не може означати існування спору між сторонами саме на час розгляду даної справи, колегія суддів такі доводи до уваги не бере, оскільки зазначені аргументи сторони відповідача стосуються розгляду справи по суті, що наразі не вирішується судом апеляційної інстанції, так як предметом апеляційного перегляду є судове рішення з процесуальних питань і з огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції на даному процесуальному етапі. І наразі апеляційний суд має лише пересвідчитися у наявності вимог майнового характеру по справі до відповідачів, обґрунтованість припущення, що майно відповідача ( в тому числі грошові кошти, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання судового рішення, тощо, від чого залежить можливість виконання майбутнього рішення суду.
Щодо доводів скаржника про те, що у матеріалах справи немає жодних доказів, які б свідчили про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, зокрема, через наявність обставин, що дають підстави вважати про вчинення відповідачем дій щодо відчуження квартири, то хоча і посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_3 може відчужити спірне майно не підкріплене відповідними доказами, проте апеляційний суд, з огляду на наведену практику ВС вважає, що вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування у разі вимоги надання відповідних доказів завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
«Вимога надання доказів щодо очевидних речей, таких як право відповідача в будь-який момент розпорядитися власним майном, є надмірною та свідчить про застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Зазначений підхід застосовується і до інших позовів майнового характеру, коли предмет позову — майно, яким відповідач може у будь-який момент розпорядитися» (постанова КГС ВС від 10.09.2025 у справі № 907/523/25).
А тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Крім того, якщо власник майна не має наміру його відчужувати до ухвалення рішення суду, то фактично саме по собі накладення арешту на таке майно будь-яким чином не порушує його прав та інтересів, оскільки він не обмежений у праві володіння та користування цим майном. Порушення таких прав настає лише тоді, коли власник бажає відчужити майно, але ухвала про арешт такого майна є перешкодою у вчиненні цих дій.
Колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 лютого 2022 року у справах № 644/3734/21, № 367/3628/21.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, місцевим судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання щодо забезпечення позову.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі свого представника Осадчого Анатолія Юрійовича залишити без задоволення.
Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 16 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови - 12 червня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький