ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 260/3473/25 Суддя (судді) першої інстанції: Сас Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Грибан І.О., Ключковича В.Ю., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області про визнання протиправними та нечинними нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України та стягнення недоплачених коштів,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області, в якому просить: 
- визнати протиправними та нечинними нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України щодо втрати чинності ст. 13 Закону № 2262-ХІІ;
- стягнути недоплачені кошти, які виникли внаслідок антиконституційних дій.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року позовну заяву повернуто позивачу. Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції керувався приписами пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не з`ясовано повно та об`єктивно обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2026 та від 19.05.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Від представника Кабінету Міністрів України до суду 09.02.2026 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який колегія суддів не приймає до уваги під час розгляду апеляційної скарги, оскільки останній не підписаний уповноваженою особою (а.с.79).
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк, протягом десяти днів з моменту отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху та запропоновано усунути недоліки позовної заяви, шляхом, зокрема, подання до суду примірників позовної відповідно до кількості учасників справи з приведенням її у відповідність до вимог процесуального закону:
- конкретизувати зміст позовних вимог, зазначивши які саме нормативно-правові акти відповідача слід визнати протиправними та нечинними, розмір коштів, які слід стягнути (з кого саме);
- чітко викласти обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги з покликанням на докази, що підтверджують вказані обставини.
Роз`яснено позивачеві, що якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.
На виконання вимог ухвали ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції доповнення до позовної заяви (на виконання вимог ухвали уточнення позовної заяви), в якій просив суд: 
- визнати протиправною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» і на цій підставі стягнути недоплачені пенсійні виплати з 01.01.2025 розмірі 27 480, 00 грн, 25 380, 00 грн з Головного управління ПФУ в Закарпатській області.
Суд першої інстанції приймаючи ухвалу про повернення позовної заяви від 24 вересня 2025 року виходив із того, що позивачем станом на день постановлення цієї ухвали вимоги ухвали суду від 24 червня 2025 року не виконано, недоліки, зазначені в ухвалі суду, що перешкоджало відкриттю провадження у справі. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.
Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним законом шляхом.
Стаття 171 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною другою статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Вимоги до позовної заяви та доданих до неї документів визначені у статтях 160 і 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
В позовній заяві зазначаються:
1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;
2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
3) зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень;
4) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів;
5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;
6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;
7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;
8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;
9) у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача;
10) у справах щодо оскарження нормативно-правових актів - відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт;
11) власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.
Як вбачається із матеріалів справи, залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу необхідно подати до суду примірник позовної заяви відповідно до кількості учасників справи з приведенням її у відповідність до вимог процесуального закону:
- конкретизувати зміст позовних вимог, зазначивши які саме нормативно-правові акти відповідача слід визнати протиправними та нечинними, розмір коштів, які слід стягнути (з кого саме);
- чітко викласти обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги з покликанням на докази, що підтверджують вказані обставини.
Так, позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив суд визнати протиправною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану».
Колегія суддів зазначає, що позивач на виконання вимог статті 160 та 161 Кодексу адміністративного судочинства України не конкретизував зміст позовних вимог, оскільки без зазначення конкретного пункту постанови КМУ №1 від 03.01.2025 просив її скасувати в цілому. Більше того, позивач не виклав у позовній заяві обставини, якими обґрунтовує свої вимоги, а лише в загальному повідомив суд про те, що порушеного його конституційні права.
Щодо позовної вимоги про стягнення пенсійних виплат з Головного управління ПФУ в Закарпатській області також не викладено обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також не надано доказів, що підтверджують вказані обставини.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень у сфері публічно-правових відносин.
Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства чи обставини впливають на їх правове становище.
Конституційний Суд України в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Тобто під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації тощо.
Підсумовуючи вищенаведене, встановивши невиконання ОСОБА_1 вимог ухвали Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року в частині приведення позовної заяви у відповідність, а саме: конкретизувати зміст позовних вимог, зазначивши які саме нормативно-правові акти відповідача слід визнати протиправними та нечинними, розмір коштів, які слід стягнути (з кого саме); чітко викласти обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги з покликанням на докази, що підтверджують вказані обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції від 24 вересня 2025 року, оскільки доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.
Крім того, судом першої інстанції в оскражуваній ухвалі проінформовано позивача про те, що рішенням Київського оркжуного адміністративного суду від 15.09.2025 у справі №320/2229/25, яке набрало законної сили 09.12.2025, визнано протиправним та нечинним абзац перший пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2025 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» в частині його застосування до осіб, яким пенсії (пенсійні виплати), призначені (перераховані) відповідно до Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241, 243, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року справі №260/3473/25 - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

В.Ю.Ключкович