Справа № 350/577/25 
Провадження № 22-ц/4808/831/26 
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О. О.,
суддів:   Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,
за участю секретаря Панасюк В. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду від 18 лютого 2026 року, ухвалене в складі судді Пулика М. В. у селищі Рожнятів, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення частки майна у спільному майні подружжя,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення частки у спільному майні подружжя.
В обґрунтування позову вказала, що 02 лютого 1978 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 , від спільного проживання з яким народилися діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Під час шлюбу, в листопаді 1978 року, подружжя отримало план для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд, а також дозвіл на право виконання будівельних робіт, виданий на ім`я ОСОБА_4 . Після отримання дозволу вони розпочали будівництво житлового будинку та господарських споруд, яке було завершене у 1981 році, і подружжя перейшло проживати до новозбудованого житлового будинку по АДРЕСА_1 .
27 серпня 1991 року шлюб між позивачкою та ОСОБА_4 було розірвано. Однак після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати у спільному житловому будинку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
Посилаючись на те, що спірне будинковолодіння є спільною сумісною власністю позивачки та її померлого колишнього чоловіка, оскільки було нажите ними у шлюбі, вказувала, що частки кожного із співвласників є рівними.
Зазначала, що їй стало відомо про намір відповідачки ОСОБА_1 як спадкоємиці померлого ОСОБА_4 за допомогою рішення суду змінити частку померлого співвласника, звернувшись до суду з позовом про визнання за нею права власності на спадкове будинковолодіння в цілому, хоча до складу спадкової маси входить лише 1/2 його частина. Зазначені обставини спонукали ОСОБА_2 звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.
Також вказала, що зверталася до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Однак постановою приватного нотаріуса від 15 квітня 2025 року їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю документа на право власності на вказане будинковолодіння.
Просить суд визначити, що її частка у спільній сумісній власності на спірне будинковолодіння становить 1/2 та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинковолодіння.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Рожнятівського районного суду від 18 лютого 2026 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинковолодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 , яка є часткою спільного майна подружжя. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірне будинковолодіння було створене у 1978-1981 роках у період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, частки якого є рівними.
На думку апелянтки, позивачка не має жодного відношення до будівництва спірного будинковолодіння, оскільки житловий будинок фактично був збудований матір`ю ОСОБА_4 – ОСОБА_5 у 1978 році ще до одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , після чого у листопаді 1978 року ОСОБА_5 оформила на ім`я ОСОБА_4 свідоцтво на забудову по існуючому стану вже збудованого житлового будинку.
Посилається на те, що факт завершення будівництва житлового будинку у 1978 році підтверджується технічними паспортами, виготовленими Івано-Франківським ОБТІ 10.12.2008 та ФОП ОСОБА_6 27.04.2018, показаннями свідків та письмовими доказами.
Звертає увагу, що після розірвання шлюбу позивачка з ними не проживала, працювала та постійно проживала за кордоном, жодних претензій щодо належності їй частки у спірному будинковолодінні до ОСОБА_4 не пред`являла, після його смерті до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини чи видачу свідоцтва про право на спадщину або на частку в спільному майні не зверталася. У спірному житловому будинку проживала апелянтка зі своїми дітьми.
11.02.2015 вказаний житловий будинок повністю вигорів із середини внаслідок пожежі, і ОСОБА_1 особисто за власні кошти та кошти своєї сім`ї здійснила його відбудову, купувала необхідні будівельні матеріали, що підтверджується кошторисом, касовими чеками, накладними та іншими платіжними документами. ОСОБА_2 жодної участі у відбудові будинку не брала.
Після смерті батька апелянтка як спадкоємець першої черги за законом прийняла спадщину, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак через відсутність правовстановлюючих документів на будинковолодіння у видачі свідоцтва їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду.
Вказує, що у 2023 році ОСОБА_2 звернулася до державного реєстратора та зареєструвала за собою право особистої приватної власності на спірне будинковолодіння. Однак, рішенням Рожнятівського районного суду від 05 червня 2024 року у справі № 350/104/24 визнано нечинною та припинено таку державну реєстрацію права власності на вказане будинковолодіння за ОСОБА_2 .
Після виконання вказаного судового рішення апелянтка повторно звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірне будинковолодіння. Однак нотаріус повідомив про неможливість видачі такого у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та наявність інших спадкоємців, які прийняли спадщину.
Зазначає, що суд не взяв до уваги її доводи щодо пропуску позивачкою строку позовної давності, оскільки, на думку суду, ні факт розірвання шлюбу 27.08.1991, ні факт смерті ОСОБА_4 08.05.2008 не є моментом порушення прав позивачки.
Також зазначає, що у провадженні Рожнятівського районного суду перебуває цивільна справа № 350/387/25 за її позовом до ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на спірне будинковолодіння.
Вважає, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 та після його смерті пропустила строк позовної давності, не вживала заходів щодо оформлення за собою права власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння, не зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні та не заявляла про належність їй 1/2 частини спірного будинковолодіння, у зв`язку з чим будинок увійшов до складу спадщини у цілому, що, на її думку, свідчить про суперечливу поведінку позивачки.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Позиція інших учасників справи
Інші учасники справи правом на подання відзиву не скористалися, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 – адвокат Ошуст С. Є. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.
Позивачка ОСОБА_2 та її представник – адвокат Комарницький Е. Г. щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності неприбулого учасника справи.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянтки, заперечення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Рожнятівського районного суду від 18 лютого 2026 року зазначеним вимогам відповідає.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02 лютого 1978 року між ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ) та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00041788417 від 11.10.2023 (а.с. 7).
27 серпня 1991 року шлюб між ними було розірвано, про що свідчить копія повторного Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 02.08.2023 (а.с. 8).
Згідно копії Свідоцтва на забудову садиби від 23.11.1978 та Дозволу № 342 на право виконання будівельних робіт виконкомом Небилівської сільської Ради народних депутатів від 17 листопада 1978 року № 73 дозволено ОСОБА_4 забудову та районним архітектором надано дозвіл на будівництво ним індивідуального житлового будинку з господарськими спорудами в с. Небилів. Дата початку будівельних робіт – грудень 1978 року. Дата закінчення будівельних робіт – листопад (грудень) 1981 року (а.с. 9-10).
Відповідно до копії Технічного паспорта на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 від 01.09.2023, Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва рік завершення будівництва житлового будинку – 1979 (а.с. 11-13).
Із копії технічного паспорта, виготовленого 10.12.2008 ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» вбачається аналогічна інформація щодо року завершення будівництва житлового будинку – 1979 (а.с. 36-37).
У технічному паспорті, виготовленому 27.04.2018 ФОП ОСОБА_6 на замовлення ОСОБА_1 вказано рік завершення будівництва житлового будинку 1978 без зазначення місяця (а.с. 38-40).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від (а.с. 14).
Відповідачі по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 є спадкоємцями, які подали заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 . Позивачка ОСОБА_2 після смерті колишнього чоловіка із заявою про прийняття спадщини не зверталася (а.с. 5-6).
15.04.2025 ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Ковальчука Т.П. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя (колишнього подружжя) на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою приватного нотаріуса від 15.04.2025 № 35/02-14 ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинковолодіння (а.с. 5).
Згідно копії Довідки Небилівського старостинського округу Перегінської селищної ради від 07.08.2023 № 599/20-29 ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповіту в Небилівському старостинському окрузі не посвідчував. Згідно записів із погосподарської книги 11 за 2006-2010 роки, особовий рахунок НОМЕР_3 , ОСОБА_4 дійсно був постійним жителем АДРЕСА_1 . На день смерті разом з ним проживали: ОСОБА_2 – колишня дружина, ОСОБА_1 – дочка, ОСОБА_3 – син, ОСОБА_5 – онук, ОСОБА_3 – онука, ОСОБА_3 – онука (а.с. 15).
Згідно копії виписки з погосподарської книги, наданої Небилівським старостинським округом Перегінської селищної ради 20.09.2023, за ОСОБА_4 зареєстровано домоволодіння згідно погосподарської книги за 1991-1995 роки № 22, номер об`єкта по господарського обліку 958, за адресою: АДРЕСА_1 . Рік побудови житлового будинку – 1979. Земельна ділянка у користуванні об`єкта – 0,32 га; з неї за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд – 0,03 га, для ведення особистого селянського господарства – 0,29 га. Реєстрація права власності на вказане домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 раніше не здійснювалася (а.с. 16-17).
Відповідно до копій довідки УДСНС № 01/107-32 від 13.02.2015 про пожежу; акта обстеження від 13.02.2015; акта про пожежу; довідки Небилівської сільської ради № 81 від 13.02.2015; довідки церкви с. Небилів від 06.06.2015; листа Івано-Франківської ОДА № 07/20-260 від 13.03.2015; депутатського звернення про надання допомоги; кошторису на відновлення (капітальний ремонт) пошкодженого внаслідок пожежі житлового будинку по АДРЕСА_1 , виготовленого ПП «ОЛВІР» накладної, рахунку-фактури, касових чеків та розрахунків (а.с. 28-35, 47-74, 85-93) вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 було частково знищено пожежею 11.02.2015 (знищено перекриття, покриття, стіни, меблі, господарський інструмент та речі домашнього вжитку) та відновлювався).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачкою не доведено обставин, які б спростовували презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне будинковолодіння. Відсутність належних доказів набуття цього майна за особисті кошти одного з подружжя або в інший спосіб, що виключає режим спільної сумісної власності, дає суду підстави вважати таке об`єктом спільної сумісної власності сторін. Отже, частка кожного з подружжя у спірному будинковолодінні є рівною та становить 1/2 частину, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину будинковолодіння є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо доводів відповідачки про пропуск позивачкою строку позовної давності суд зазначав, що перебіг позовної давності у справах про поділ спільного майна пов`язується з моментом, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Що в даному випадку мало місце лише після вчинення відповідачкою дій щодо оформлення спадкових прав на все будинковолодіння як на особисту власність спадкодавця. Тому підстав для застосування позовної давності суд не вбачає.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.
За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин правове регулювання майнових відносин подружжя здійснювалося Кодексом про шлюб та сім`ю України 1969 року, а також нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.
Вказані норми, що діяли на час побудови спірного будинковолодіння, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Системний аналіз змісту наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
У справі, що переглядається, встановивши, що спірне будинковолодіння побудоване у 1978-1981 роках, тобто у період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 22 КпШС України, дійшов правильного висновку, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, частка кожного з подружжя у спірному будинковолодінні є рівною та становить 1/2 частину.
Що стосується доводів апелянтки про те, що житловий будинок фактично був збудований її бабою – ОСОБА_5 у 1978 році ще до одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , то такі є безпідставними, нічим не підтвердженими.
Натомість, із наявних в матеріалах справи доказів (Свідоцтва на забудову садиби від 23.11.1978, Дозволу № 342 на право виконання будівельних робіт, виписок з погосподарської книги та з облікової картки об`єкта погосподарського обліку № 11) чітко вбачається, що житловий будинок в АДРЕСА_1 будувався у 1978-1979 роках, забудівник та голова домоволодіння – ОСОБА_4 (а.с. 9-10, 16-17).
В тому числі, в технічному паспорті на будинок від 2008 року, на який посилалась відповідачка, теж зазначено рік побудови – 1979 (а.с. 36-37).
Доказів того, що мати ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 вказане нерухоме майно чи грошові кошти на таке матеріали справи також не містять.
Відтак, суд прийшов до правильного висновку, що відповідачкою не спростовано презумпцію спільного майна подружжя її батьків.
Посилання ОСОБА_1 на те, що нею відновлювався за її кошти будинок після пожежі правильності висновків суду також не спростовують, оскільки такі стосуються подальшої долі нерухомого майна, подій 2015 року, і можуть свідчити лише про понесення витрат на його утримання та відновлення.
Також доводи апелянтки про те, що ОСОБА_2 не зверталася після смерті чоловіка до нотаріуса про прийняття спадщини не заслуговують на увагу, оскільки даний спір не стосується набуття права на спадщину після смерті ОСОБА_4 .
Висновок про те, що після смерті одного із подружжя відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини, сформульовано у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19, від 14 липня 2021 року у справі № 200/7924/16-ц, від 11 вересня 2024 року у справі № 604/946/20.
Щодо посилань апелянтки, що місцевий суд не взяв до уваги пропуск позивачкою строку позовної давності на звернення до суду з цим позовом, то такі є також безпідставними. Суд правильно зазначав, що у спірних правовідносинах позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Так, у постанові від 20 травня 2026 року у справі № 363/6676/23 (провадження № 61-1111св26) Верховний Суд зазначав, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Натомість, матеріали справи свідчать про те, що ні після розірвання шлюбу 27.08.1991, ні після смерті ОСОБА_4 08.05.2008 позивачка не припинила зв`язку із вказаним домоволодінням, таке залишалося місцем її проживання, і її права не порушувалися, аж до вчинення відповідачкою дій щодо оформлення спадкових прав на все будинковолодіння як на особисту власність спадкодавця.
Відтак, колегія суддів вважає, що місцевий суд належно дослідив і проаналізував надані докази, визначив характер спірних правовідносин, дійшовши правильного висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, фактично зводяться до незгоди з таким.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Крім того, апеляційний суд враховує, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no. 2).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 18 лютого 2026 року – без змін.
Оскільки апеляційним судом рішення суду першої інстанції не змінюється і не скасовується, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рожнятівського районного суду від 18 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:  О. О. Томин
Судді:  І. В. Бойчук
О. В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 15 червня 2026 року.