Справа № 495/2592/16-ц
№ провадження 2/495/1825/2026
р і ш е н н я
ІМЕНЕМ УКрАЇНи

22 травня 2026 року	м. Білгород-Дністровський	

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,
за участю секретаря – Чибукової О.В.
Справа № 495/2592/16-ц
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Білгород – Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Старокозацької сільської ради Білгород – Дністровського району Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Приватний нотаріус Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Сминтина Ольга Леонідівна, приватний нотаріус Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєва Тетяна Михайлівна, про визнання заповіту недійсним,
представника позивача – адвоката Шаркевич В.Т., 

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Старокозацької сільської ради Білгород – Дністровського району Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Приватний нотаріус Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Сминтина Ольга Леонідівна, приватний нотаріус Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєва Тетяна Михайлівна, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації та встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, 20.05.2016 змінивши предмет позову, потім уточнивши позовні вимоги, в останнє 27.06.2017, остаточно просить суд: заповіт, згідно якого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким належну йому земельну ділянку площею 4,74 га, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , яка знаходиться на території Семенівської сільської ради за межами населеного пункту заповідає ОСОБА_2 – визнати недійсним.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Так, свої вимоги обґрунтовує тим, що він відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 22.02.1065 року, є рідним сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті батька, ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з права власності на земельну ділянку площею 4,74 га, масив № НОМЕР_1 ділянка № НОМЕР_2 , яка знаходиться на території Семенівської сільської ради за межами населеного пункту.
Всі документи, які стосуються належного ОСОБА_3 на праві власності майна пропали, пізніше він дізнався, що дані документи взяв ОСОБА_2 . Внаслідок чого він не мав змоги звернутися до нотаріальної контори для отримання спадщини після смерті батька.
Він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з проханням повернути документи, які на день смерті належали його батькові, а тапер належать йому, однак постійно отримував відмову.
У судовому засіданні йому стало відомо, про те, що 23 серпня 2011 року було складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною О.Л., згідно якого ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вивчивши вказаний заповіт, він вважає його недійсним, таким який було підписано не його батьком, а іншою невідомою йому особою, тому він і вимушений звернутися з позовом до суду.
25.05.2016 від представника ОСОБА_4 надійшло заперечення на позовну заяву, відповідно до якого просить суд в позові відмовити, зазначає, що з позовом не згодна.
23.08.2011 ОСОБА_3 склав заповіт, за умовами якого він все своє майно заповідав ОСОБА_2 .
ОСОБА_3 у встановленому законодавством порядку, перебуваючи у здоровому розумі, ясній пам`яті і усвідомлюючи значення своїх дій, за власною волею і без примусу склав заповіт, тобто віддав своє особисте розпорядження, щодо належного йому на праві власності майном на випадок своєї смерті.
ОСОБА_2 відповідно до волі спадкодавця, у передбаченому законодавством порядку та строк, звернувся до нотаріуса і, 11 грудня 2012 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на підставі якого отримав право власності на спірну земельну ділянку.
Викликає сумнів, що позивач є сином померлого ОСОБА_3 , так як згідно наданого ним паспорту його прізвище ОСОБА_5 .
Отже, позивач не довів своє споріднення з ОСОБА_3 та через це не довів порушення своїх прав, які підлягають судовому захисту.
У позовній заяві позивач вказав, що його батько став мешкати однією родиною з ОСОБА_6 в будинку АДРЕСА_1 .
У заповіті вказано, що на день складання заповіту спадкодавець зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 .
Своє місце мешкання позивач вказав у АДРЕСА_2 .
Таким чином, беззаперечно доведено, що позивач та спадкодавець проживали окремо один від одного.
Позивач з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, а отже вважається таким, що не прийняв спадщину.
17.08.2016 від відповідача надійшли заперечення на уточнену позовну заяву позивача, просить суд у задоволені позовних вимог позивача у всіх редакціях позову – відмовити у повному обсязі, зазначаючи, що позивач не надав допустимих та належних доказів того, що померлий був його батьком, а тому не довів, що він є спадкоємцем померлого, а це свідчить про те, що відповідачем не були порушені його права, які б підлягали судовому захисту.
08.10.2025 від відповідача надійшов відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого у задоволені позову позивачу відмовити; стягнути витрати в орієнтованій сумі в розмірі 50 351, 21 грн, зазначаючи, що позивач ОСОБА_7 не є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 , оскільки у них різні прізвища.
Вирішення питання спорідненості спадкодавця та кандидата у спадкоємці є вирішальним при розгляді спадкових справ, оскільки від цього залежить подальший рух справи.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29.11.2016 рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.08.2016 по цивільній справі №495/5397/16-ц про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_9 та померлим ОСОБА_10 було скасовано, а заяву ОСОБА_9 про встановлення цього факту було залишено без розгляду. 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19.09.2017р по справі Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.08.2016 по цивільній справі №495/9839/16-ц про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_9 та померлим ОСОБА_10 було скасовано, а у задоволенні вимоги ОСОБА_9 про встановлення цього факту було – відмовлено.
Таким чином, станом на сьогодення ОСОБА_7 не є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 , що беззаперечно підтверджено Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19.09.2017 по справі №495/9839/16-ц, яке набрало законної чинності і яке по суті є законом.
Відповідач ОСОБА_2 вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що за відсутності доведеності спорідненості між позивачем та померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 будь які процесуальні дії на надання позивачу допомоги при збиранні з усіх видів зразків підписів померлого; призначення та проведення почеркознавчої експертизи на предмет встановлення справжності підпису заповідача; призначення експертизи на предмет встановлення дієздатності заповідача на день складення заповіту та інші дії не мають ніякого глузду, а тому суд має вирішувати спір виходячи виключно із факту доведеності спорідненості між позивачем ОСОБА_12 та ОСОБА_10 .
У випадку доведеності спорідненості – продовжити розгляд справи, а у випадку не доведеності спорідненості – відмовити у задоволенні позовних вимог.
23.08.2011 ОСОБА_3 , склав заповіт, за умовами якого він все своє майно заповів ОСОБА_2 .
Вказаний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Білгород –Дністровського районного нотаріального округу Сминтиною О.Л.
Таким чином доведено, що ОСОБА_10 , у встановленому законодавством порядку (ст.ст.1233-1235,1248 ЦК України), перебуваючи у здоровому розумі, ясній пам`яті і усвідомлюючи значення своїх дій, за власною волею і без примусу склав заповіт, тобто видав своє особисте розпорядження щодо долі належного йому на праві власності майна у випадку смерті.
ОСОБА_13 , відповідно до волі спадкодавця, у передбаченому законодавством порядку та строк, звернувся до нотаріуса (ст.ст. 1268-1270 ЦК України) і, 11 грудня 2012, отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на підставі якого набув право власності на спірну земельну ділянку 
Так як, ОСОБА_13 набув право власності на спірну земельну ділянку на передбачених законодавством підставах і у встановленому порядку (ст.328, п.2 ст. 373, 1225 ЦК, пункт «г» ст. 81 ЗК), а позивачем не наведено жодних ознак недійсності заповіту та свідоцтва про право на спадщину, а також реєстрації права власності, то у задоволенні позову повинно бути відмовлено.
При цьому слід враховувати, що позивач не надав суду жодного доказу нікчемності або недійсності оскарженого ним заповіту, а тому у задоволенні позову повинно бути відмовлено.
Позивач пропустив встановлений законодавством 6-місячний строк на звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому 6-місячний строк звернення спадкоємців до нотаріуса спливав 25.09.2012.
На день смерті позивач не проживав разом з померлим, про що він сам вказав у первісній позовній заяві, а тому він був зобов`язаний до цієї дати звернутися до нотаріуса.
Первісну позовну заяву позивач подав до суду 07.04.2016 тобто через чотири роки після смерті, за припущенням його батька, і жодних вагомих та зрозумілих причин пропуску 6-місячного строку у позовної заяві не навів і доказів поважності пропуску цього строку суду не надав.
Позивач існування таких причин, які були пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для нього за період з 24.03.2012 (дата смерті ОСОБА_10 ) і до 25.09.2012 (дата закінчення 6-місячного строку) суду не надав.
Твердження позивача про те, що у нього не було правовстановлюючих документів на майно спадкодавця і це було причиною, яка повністю заблокувала його можливість звернутися у встановлений законодавством строк до нотаріуса не заслуговують уваги і ні за яких обставин не можливе бути визнане в якості об`єктивної, непереборної та істотної перешкоди, яка унеможливила його звернення до нотаріуса.
Право подання заяви до нотаріуса про бажання вступити у спадщину не залежить від наявності у особи, яка бажає отримати спадщину, документів, які підтверджують право власності спадкодавця на майно. 
Для подання такої заяви, тобто виконання дії, а саме звернення до нотаріуса, повинна бути лише воля спадкоємця.
Відповідач ОСОБА_2 взагалі вважає, що наявність чи відсутність правовстановлюючих документів на об`єкти спадкового майна не мають жодного зв`язку з обов`язком виконання спадкоємцем дії по зверненню до нотаріуса.
Заявлені позивачем позовні вимоги не є належним способом захисту його, начебто, порушених прав.
Він просив визнати свідоцтво про право на спадщину, яке отримав відповідач ОСОБА_2 недійсним, так як у випадку задоволення цієї вимоги та за умови надання судом йому додаткового строку на прийняття спадщини він теоретично мав змогу отримати спадкове майно у власність.
Однак він не міг отримати право власності на спірну ділянку в порядку спадкування за законом, оскільки померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 23.08.2011 року склав заповіт яким все своє майно передав у спадщину ОСОБА_2 .
З огляду на цю обставину в травні 2016 позивач подав до суду заяву «Про зміну предмету позову», яка датована 20.05.2016 з тексту якої вбачається, що від вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину, яке було видано на ім`я ОСОБА_2 та надання йому додаткового строку на звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини він відмовився і просив суд (дослівно): «Заповіт, згідно якого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким належну йому земельну ділянку площею 4,74 га, масив № НОМЕР_1 ділянка № НОМЕР_2 , яка знаходиться на території Семенівської сільської Ради за межами населеного пункту заповідає ОСОБА_2 – визнати недійсним".
27.06.2016 позивач за вх. №16556/17 подав до суду уточнену позовну заяву від 27.06.2016, де також просив суд визнати заповіт недійсним.
В матеріалах справи міститься ще одна аналогічна уточнена позовна заява від 04.08.2016, де позивач також просив визнати вищевказаний заповіт недійсним.
Таким чином, позивач від вимог вказаних у первісному позові від 07.04.2016 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та надання додаткового строку – відмовився.
Але яким чином скасування заповіту, про що просить позивач в заяві про зміну предмету позову від 20.05.2016 і у двох уточнених позовних заяв від 27.06.2017 та 04.08.2016 захистить його, начебто, порушені майнові права зрозуміти не можливо.
Звертає увагу суду, що у своїх чисельних висновках Верховний суд наголошував про те, що неналежний спосіб захисту прав сторін є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
З огляду на вказане відповідач ОСОБА_2 вважає, що позовні вимоги, які вказані в заяві про зміну предмету позову від 20.05.2016 та у двох уточнених позовних заяв від 27.06.2017 і 04.08.2016 не підлягають задоволенню, оскільки само по собі визнання заповіту недійсними не породжує для позивача ОСОБА_12 жодних правових наслідків, які би дали йому змогу для отримання спадщини.

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії по справі.

11 квітня 2016 року Ухвалою судді Мишко В.В., по вказаній справі було відкрито провадження у справі з призначенням справи до її розгляду по суті. (т.1 а.с. 11)
26 квітня 2016 року Ухвалою суду, суддя Мишко В.В., було задоволено клопотання про витребування доказів по справі. (т.1 а.с. 29-30)
30 травня 2016 року Ухвалою суду, суддя Мишко В.В., було задоволено клопотання представника про заміну неналежного відповідача. Замінений неналежний відповідач – Білгород – Дністровська районна державна нотаріальна контора на належного – приватного нотаріуса Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Сминтину О.Л. (т.1 а.с. 76-77)
30 травня 2016 року Ухвалою суду, суддя Мишко В.В., задоволено клопотання відповідача про витребування доказів. (т.1 а.с. 78-79)
14.06.2016 на виконання ухвалу суду надійшла інформація від приватного нотаріуса Сминтина І.В. (т.1 а.с. 84)
12.07.2016, ухвалою суду, суддя Мишко В.В., виключено з числа відповідачів СВК «Мрія». (т.1 а.с. 90-91)
04.10.2026 Ухвалою суду, суддя Мишко В.В. клопотання представника відповідача було задоволено. Провадження справі було зупинене до розгляду апеляційним судом Одеської області апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Білгород – Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.08.2016 по справі № 495/5397/16-ц за заявою ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи Підгірненської сільської ради Білгород – Дністровського району Одеської області про встановлення факту родинних відносин. (т.1 а.с. 188-189, 190-192)
05.10.2016 надійшла апеляційна скарга позивача на ухвалу суду від 04.10.2016. (т.1 а.с. 193-194)
16.05.2017 апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена, ухвала Білгород – Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2016 скасована, справа повернута для продовження розгляду до суду першої інстанції у тому ж складі суду. (т.2 а.с. 4-5)
08.06.2017 Ухвалою суду, суддя Мишко В.В., провадження по справі було відновлено. (т.2 а.с. 14-15)
04.07.2017 Ухвалою суду, суддя Мишко В.В., клопотання представника позивача про призначення експертизи та витребування доказів було задоволено, призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на час проведення експертизи провадження у справі було зупинено. (т.2 а.с. 47-49, 50-54)
01.06.2018 відповідно до розпорядження № 222 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з закінченням повноважень судді Мишка В.В.. (т.4 а.с. 17)
01.06.2018 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи головуючим суддею визначений суддя Боярський О.О. (т.4 а.с. 18)
16.08.2018 Ухвалою судді Боярського О.О. вказана справа прийнята до провадження судді. Поновлено провадження, справа призначена до розгляду у підготовчому судовому засіданні. (т.4 а.с. 24-25)
25.09.2018 Ухвалою суду, суддя Боярський О.О., задоволено клопотання позивача про витребування доказів по справі. (т.4 а.с. 39-42)
03.12.2018 надійшла заява про відвід судді. (т.4 а.с. 88-89)
03.12.2018 Ухвалою суду, суддя Боярський О.О., провадження у справі було зупинено, заява про відвід суді передана до канцелярії для визначення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Боярського О.О. (т.4 а.с. 101-102)
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2018 головуючим суддею визначений суддя Заверюха В.О. (т.4 а.с. 103)
10.12.2018 Ухвалою судді Заверюха В.О., в задоволені заяви представника відповідача про відвід судді було відмовлено. (т.4 а.с.104-106)
17.12.2018 Ухвалою судді Боярського О.О. провадження по справі було поновлено. (т.4 а.с. 107)
12.02.2019 від представника відповідача надійшла заява про відвід судді. (т.4 а.с. 134)
12.02.2019 Ухвалою суду, суддя Боярський О.О., заявлений самовідвід від розгляду справи, справа передана до канцелярії для її подальшого розподілу у відповідності до ст. 33 ЦПК України. (т.4 а.с. 137-138)
13.02.2019 відповідно до розпорядження № 57 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи. (т.4 а.с. 139)
13.02.2019 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначена суддя Шевчук Ю.В. (т.4 а.с. 140)
15.02.2019 Ухвалою судді Шевчук Ю.В. справа прийнята до провадження судді. (т.4 а.с. 143)
11.11.2019 Ухвалою суді ОСОБА_14 провадження по справі було поновлено. (т,4 а.с. 189-190)
02.03.2020 Ухвалою суду, суддя Шевчук Ю.В., позовна заява позивача була залишена без розгляду. (т.4 а.с. 210)
12.03.2020 надійшла апеляційна скарга на ухвалу суду. (т.4 а.с. 216-217)
27.05.2021 Постановою Одеського апеляційного сулу апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена частково.
Ухвалу суду про залишення позовної заяви без розгляду – скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. (т.5 а.с. 94-97)
27.08.2021 Ухвалою суду, суддя Шевчук Ю.В., заявлений самовідвід від розгляду справи. (т.5 а.с. 103-104)
Відповідно до розпорядження № 350 від 31.08.2021 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи. (т.5 а.с. 105)
31.08.2021 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи головуючим суддею визначена суддя Анісімова Н.Д. (т.5 а.с. 106)
02.12.2021 Ухвалою суду, суддя ОСОБА_15 , підготовче провадження по справі було закрито з призначенням справи до її розгляду по суті. (т.5 а.с. 130-131)
15.09.2025 розпорядженням № 1874 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_15 (т.5 а.с. 136)
15.09.2025 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи головуючим суддею визначена суддя Прийомова О.Ю. (т.5 а.с. 134-135)
19.09.2025 Ухвалою судді справа прийнята до провадження з призначенням підготовчого розгляду справи. (т.5 а.с. 137-138)
17.02.2026 Ухвалою суду клопотання представника відповідача про заміну неналежного відповідача на належного задоволено частково. (т.5 а.с. 181-183)
30.03.2026 Ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито з призначенням справи до її розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволені, не погодився зі стягненням судових витрат, вважає їх недоведеними та неспівмірними.
Представник відповідача, відповідач, проти задоволення позовних вимог заперечували, про що надали відзив та клопотання про розгляд справи у їх відсутності.
Третя особа приватний нотаріус Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєва Тетяна Михайлівна надала заяву про розгляд справи за її відсутність.
Інші учасники справи не з`явилися, повідомлені належним чином.
Зі згоди представника позивача, суд розглядає справу за відсутність належним чином повідомлених сторін, відповідно до наданих заяв.

Фактичні обставини справи встановлені судом. 

Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. 
Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 . (т.1 а.с. 100)
23.08.2011 ОСОБА_3 , склав заповіт, за умовами якого він все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, він заповів ОСОБА_2 . (т.1 а.с. 103) 
Вказаний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Білгород –Дністровського районного нотаріального округу Сминтиною О.Л.
На виконання ухвали суду від 12.07.2016 про витребування доказів, 27.07.2016 до суду від приватного нотаріуса в порядку заміщення приватного нотаріуса ОСОБА_16 – Сминтина І.В. надійшла копія спадкової справи № 31/2012 до майна ОСОБА_3 , відповідно до якої з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса звернувся ОСОБА_2 .
Відповідно довідки № 376 від 11.09.2012 яка надана виконавчим комітетом Семенівської сільської ради зазначено, що ОСОБА_3 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно проживав, але не був зареєстрований в АДРЕСА_1 , з 2001 року по день смерті. (а.с. 101 т.1)
Відповідно до довідки № 377 від 11.09.2012 наданою виконавчим комітетом Семенівської сільської ради зазначено, що в АДРЕСА_1 , за місцем проживання разом з померлим ОСОБА_3 , на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 були зареєстровані і постійно проживали: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . (т.1 а.с. 102)
11 грудня 2012 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на підставі якого набув право власності на спірну земельну ділянку; автомобіль; грошовий вклад. (т.1 а.с. 126-131)
03.08.2016 рішенням Білгород – Дністровського міськрайонного суду, суддя Боярський О.О., заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Підгірненська сільська рада Білгород – Дністровського району Одеської області про встановлення факту родинних відносин було задоволено. Встановлений факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_6 є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (т.1 а.с. 165)
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29.11.2016 рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.08.2016 по цивільній справі №495/5397/16-ц про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_17 та померлим ОСОБА_3 було скасовано, а заяву ОСОБА_17 про встановлення факту родинних відносин було залишено без розгляду. (т.5 а.с.153-154) 
Рішенням Білгород – Дністровського міськрайонного суду від 16 січня 2017 року, суддя Шевчук Ю.В., справа № 495/9839/16-ц, заяву ОСОБА_1 до Підгірненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом було задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме: факт родинних відносин між ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тобто встановлений факт того, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , був рідним батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19.09.2017 по цивільній справі №495/9839/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород – Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 січня 2017 року було задоволено.
Рішення Білгород – Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 січня 2017 року – скасоване. В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Підгірненської сільської ради Білгород – Дністровського району Одеської області, Семенівської сільської ради Білгород – Дністровського району Одеської області про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено. (т.5 а.с. 152-153)
Рішенням Білгород – Дністровського міськрайонного суду від 14 грудня 2017 року, справа № 495/7329/17, суддя Шевчук Ю.В., заяву ОСОБА_1 до Підгірненської сільської ради Білгород – Дністровського району Одеської області. Семенівської сільської ради Білгород – Дністровського району Одеської області, про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом було задоволено. Встановлений факт, що має юридичне значення, а саме: факт родинних відноси між ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженця с. Гончарівка Білгород-Дністровського району Одеської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тобто встановити факт того, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , був рідним батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженця с. Гончарівка Білгород-Дністровського району Одеської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 . (т.5 а.с. 163)
Зазначене рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 27 грудня 2017 року.
04.07.2017 Ухвалою суду по справі було призначено судово почеркознавчу експертизу.
Відповідно до повідомлення про неможливість дачі висновку судово-почеркознавчої експертизи від 16.03.2020 зазначено, надати висновок судової почеркознавчої експертизи не є можливим у зв`язку з ненаданням додаткових матеріалів необхідних для виконання судової почеркознавчої експертизи та несплатою рахунку вартості проведення експертизи, ухвала судді залишена без виконання. (т. 5 а.с. 3-4) 

Нормативне обґрунтування. Оцінка аргументів сторін, Висновки суду.

Оскільки рішенням Білгород – Дністровського міськрайонного суду від 14 грудня 2017 року, справа № 495/7329/17, заяву ОСОБА_1 до Підгірненської сільської ради Білгород – Дністровського району Одеської області, Семенівської сільської ради Білгород – Дністровського району Одеської області, про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом було задоволено, встановлений факт, що має юридичне значення, а саме: факт родинних відноси між ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженця с. Гончарівка Білгород-Дністровського району Одеської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тобто встановлений факт того, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , був рідним батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженця с. Гончарівка Білгород-Дністровського району Одеської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 та зазначене рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 27 грудня 2017 року, суд не погоджується з ствердженнями відповідача, про відсутність споріднення між позивачем та померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , оскільки вказані ствердження спростовані матеріалами справи. 
Щодо суті позовних вимог суд зазначає наступне.
За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.
Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 та 2 статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Згідно з частинами 1-3 статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
На підставі частини 2 статті 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
За змістом частин 1, 5 і 6 статті 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 зазначено, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). 
Нездійснення цього права не є підставою для його припинення.
Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). 
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. 
Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. 
В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що заповіт є недійсним, оскільки був підписаний не його батьком, а іншою невідомою йому особою.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, зазначено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
З матеріалів справи встановлено, що заповіт містить дату складання 23 серпня 2011 року. 
Заповіт відповідно до вимог чинного законодавства складений в письмовій формі та посвідчений Сминтиною О.Л., приватним нотаріусом Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Одеської області, сумнівів з приводу цього не виникало.
Між тим, затвердження підписом такого заповіту ОСОБА_3 є предметом сумнівів позивача.
На підставі зазначеного судом була призначена судово – почеркознавча експертиза, однак відповідно до повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи від 16.03.2020 зазначено, надати висновок судової почеркознавчої експертизи не є можливим у зв`язку з ненаданням додаткових матеріалів необхідних для виконання судової почеркознавчої експертизи та несплатою рахунку вартості проведення експертизи, ухвала судді залишена без виконання.
Таким чином, особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача.
Вказане узгоджується з позицією ВС, викладеною у постанові № 397/1396/19 від 12.01.2021 року. 
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-40992св18), від 01 листопада 2023 року у справі № 730/624/20 (провадження № 61-5984св23).
Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, справа № 947/23913/20 від 24.07.2023, провадження № 61-12860 св 22, відповідно до якої зазначено, що стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".
Отже, виходячи з того, що дієздатність заповідача під час складення заповіту перевірено уповноваженою на те особою – приватним нотаріусом Сминтиною О.Л., він власноручно підписав заповіт, доказів протилежного матеріали справи не містять, суд приходить до висновку, що волевиявлення сторони спадкодавця було встановлено під час складання відповідного заповіту.
Відповідно до правової позиції викладеної у Постанові справа № 369/1797/19 Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2025 року зазначено наступне, «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від ЗО січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
У справі, що яка є предметом касаційного розгляду, ОСОБА_1 звернулась із вимогою про визнання недійсним заповіту, посилаючись, зокрема на те, що спадкодавець не підписував оспорюваний заповіт, його умови не погоджував, його волевиявлення не було вільним.
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). 
Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. 
Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. 
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-40992св18), від 01 листопада 2023 року у справі № 730/624/20 (провадження № 61-5984св23).
У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений, зокрема з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 61-29цс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.
Разом із тим, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.
Відсутність підпису заповідача в заповіті свідчить про порушення вимог щодо форми заповіту.
Наявність у матеріалах справи висновку судово-почеркознавчої експертизи Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 2019 року № 17-3/1354, згідно з яким підпис в центральній частині аркушу заповіту у відповідній графі з найменуванням «підпис», зареєстрованому у реєстрі за № 21, який посвідчено 19 грудня 2017 року секретарем виконкому Вузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Дударенко Д. М., виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою.
Оскільки у частині першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним, тому оспорюваний у цій справі заповіт від 19 грудня 2017 року є нікчемним в силу вимог закону.
З урахуванням наведеного, не підписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, і відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України це має наслідком його нікчемність.
З огляду на зазначене, висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним є помилковими, оскільки нікчемний правочин не може бути визнаний недійсним».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням усього вищевикладеного, на основі повно та всебічно досліджених доказів, надавши оцінку доводам позивача та запереченням відповідача, виходячи із підтвердженого факту, що у заповіті міститься власноручно вчинений підпис ОСОБА_3 , його дієздатність було перевірено уповноваженою особою, форма та зміст заповіту вчинені у відповідності до норм діючого законодавства, виходячи з вичерпності підстав спеціального закону щодо недійсності заповіту, обставин якого в ході розгляду справи не встановлено, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Старокозацької сільської ради Білгород – Дністровського району Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Приватний нотаріус Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Сминтина Ольга Леонідівна, приватний нотаріус Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєва Тетяна Михайлівна, про визнання заповіту недійсним, є необґрунтованим, недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В зв`язку з відмовою задоволені позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне вирішити клопотання відповідача про стягнення понесених відповідачем ОСОБА_2 судових витрат.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). 
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказане кореспондується з позицією ВС, викладеною у Постанові від 23.11.2020 року у справі № 638/7748/18.
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18, від якої вважає за необхідне відступити Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/1964/21, предметом касаційного перегляду була ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначену ухвалу залишив без змін.
У зазначеній постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Натомість у цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. 
Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. 
Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Враховуючи наведені вище висновки, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від зазначених висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18.
Як вбачається з матеріалів справи представником позивача в якості доказів понесених витрат, неодноразово на протязі розгляду справи надавались розрахунки суми гонорару у твердій (фіксованій) сумі, останній від 13.05.2026 та наданий до матеріалів справи: Договір про надання правової допомоги адвокатом від 05 листопада 2021 року, ордер; розрахунок суми гонорару; квітанцію про часткову оплату ОСОБА_2 гонорару у розмірі 15 000 грн.
Разом з тим, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтям 19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, заперечення представника позивача щодо стягнення зазначених витрат, суд вважає, що сума заявлена до відшкодування у розмірі 40 000 грн є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих послуг.
При цьому стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).
На підставі вищевикладеного, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки подані сторонами докази, з урахуванням критерію співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, та обсягом виконання відповідних робіт, а також відмови у позову, суд вважає, що з позивача підлягає стягненню сума витрат, пов`язаних з розглядом справи, на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1233-1236, 1247, 1254, 1257, 1258, 1269 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Старокозацької сільської ради Білгород – Дністровського району Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Приватний нотаріус Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Сминтина Ольга Леонідівна, приватний нотаріус Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєва Тетяна Михайлівна, про визнання заповіту недійсним– відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати понесені за надання правової допмоги адвокатом у розмірі 20 000 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Рішення може бути оскаржено Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач:ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_4 . 
Старокозацька сільська рада Білгород – Дністровського району Одеської області, Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Старокозаче, вулиця Соборна, 34, код ЄДРПОУ: 04378020.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Сминтина Ольга Леонідівна, адреса: 67700, Одеська область, м. Білгород – Дністровський, вул. Свято-Георгіївська, 12;
приватний нотаріус Білгород – Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєва Тетяна Михайлівна, адреса: 67700, Одеська область, Білгород – Дністровський район, м. Білгород – Дністровський, вул. Свято – Георгіївська, 12.
Повний текст рішення складений 22 травня 2026 року.
Суддя: