ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 604/1378/25	Головуючий у 1-й інстанції Сіянко В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/589/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17 лютого 2026 року, постановлене суддею Сіянко В.М. у справі №604/1378/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору : Збаразький відділ державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зміну розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01.02.2021 року.
У даному шлюбі у них народилось двоє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01.02.2021 року з відповідача стягнуто на її користь аліменти на утримання двох дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 27.07.2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
На даний момент матеріальне становище відповідача покращилось, він має дохід у виді постійної заробітної плати, так як на час звернення з даним позовом перебуває на військовій службі. 
Крім того, витрати на дітей збільшилися, на даний час діти потребують значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв`язку з чим збільшується потреба у їх забезпеченні.
Просила змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з відповідача на її користь на утримання малолітніх дітей з твердої грошової суми 4000,00 грн. щомісячно на аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Рішенням Підволочиського районногго суду Тернопільської області від 17 лютого 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Збаразький відділ державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зміну розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення - задоволено.
Змінено спосіб стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, які стягуються з ОСОБА_1 за рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01 лютого 2021 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/3 (однієї третьої) частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду і до досягнення дитиною повноліття.
Здійснено розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову щодо зміни способу стягнення аліментів, або зменшити розмір аліментів, які підлягають стягненню до 1/6 частки доходу платника аліментів.
В обґрунтування вказує, що при зміні способу стягнення аліментів суд безпідставно не врахував наявність у нього непрацездатної матері – ОСОБА_5 , яка є пенсіонеркою, має проблеми зі здоров`ям та відповідно до закону належить до непрацездатного населення. Зазначає, що ця обставина підтверджена належними доказами, а саме пенсійним посвідченням, свідоцтвом про народження, свідоцтвом про смерть батька та іншими документами. 
Вважає помилковим висновок суду про необхідність доведення відсутності інших осіб, які могли б утримувати його матір, оскільки положення статті 182 СК України передбачають врахування самого факту наявності у платника аліментів непрацездатних батьків, а не встановлення факту їх одноосібного утримання.
Зазначає, що відповідно до статті 202 СК України він має обов`язок утримувати непрацездатну матір, а тому ця обставина повинна була бути врахована судом при визначенні розміру аліментів. На його переконання, за таких обставин справедливим є визначення аліментів у розмірі 1/6 частини усіх видів його доходу.
Посилається на те, що проходить військову службу у Збройних Силах України та за період з червня по листопад 2025 року отримав дохід у сумі 474 968,61 грн, що становить у середньому 79 161,44 грн на місяць. При цьому 1/6 частина його доходу становить близько 13 193,57 грн щомісячно, що, на його думку, більш ніж утричі перевищує розмір аліментів, визначений попереднім рішенням суду, та майже удвічі перевищує рекомендований законодавством розмір утримання дитини.
Звертає увагу, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про незначний розмір присуджених аліментів, оскільки у разі стягнення 1/3 частини його доходу загальна сума аліментів становитиме близько 26 387,00 грн на двох дітей, тобто приблизно по 13 193 грн на кожну дитину щомісячно, що суттєво перевищує мінімально рекомендований законом розмір.
Вважає недоведеними висновки суду щодо істотного збільшення витрат на утримання дітей. Зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів збільшення витрат на одяг, харчування, лікування дітей чи розвиток їх здібностей, а також не підтверджують недостатність аліментів у розмірі 1/6 його доходу для забезпечення належного утримання дітей.
Зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про покладення основного тягаря утримання дітей на позивачку. Вказує, що позивачка офіційно не працює, а витрати на дітей фактично покриваються за рахунок сплачуваних ним аліментів та добровільно наданих додаткових коштів. Посилається на розрахунок державного виконавця, згідно з яким станом на 16 жовтня 2025 року у нього утворилась переплата зі сплати аліментів у розмірі 23 582,42 грн. 
Крім того, зазначає, що у 2025 році добровільно надав дітям додаткову матеріальну допомогу, зокрема 7500 грн на користь молодшої доньки, 40 750 грн – на користь старшої доньки, а також у 2026 році перерахував 2000 грн на придбання ліків для дитини.
На думку відповідача, витрати на участь дітей у творчому ансамблі є добровільними та відносяться до додаткових витрат на дитину, порядок відшкодування яких регулюється статтею 185 СК України, а тому не можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів. Також вважає, що подані позивачкою документи щодо лікування дітей не є належними та допустимими доказами понесення відповідних витрат.
Крім того, зазначає, що належним чином виконує свої батьківські обов`язки, своєчасно сплачує аліменти, постійно підтримує зв`язок із дітьми, цікавиться їх навчанням, станом здоров`я та бере участь у їх вихованні.
У відзиві  ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Вказує, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи.
Відповідач ОСОБА_1 1.06.2026 року подав до апеляційного суду клопотання про зупинення провадження у справі, яке обґрунтоване його перебуванням на військовій службі у Збройних Силах України. До клопотання долучено витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2023 року про зарахування до списків особового складу солдата ОСОБА_1 .
Просив зупинити провадження у даній справі на підставі п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України.
Колегія суддів ознайомившись з доводами клопотання зазначає, що таке до задоволення не підлягає, оскільки відповідачем не долучено актуальних документів про його перебування на військовій службі станом на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Долучений до клопотання витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_1 датований 01.07.2023 року не свідчить про несення відповідачем ОСОБА_1 військової служби на період розгляду справи, оскільки з моменту видачі наказу і до моменту розгляду справи минуло майже 3 роки. Для підтвердження фактичного перебування у складі Збройних Сил України відповідачем не подано довідки, виданої за період відкриття провадження у даній справі. За таких обставин в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження слід відмовити.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Змінюючи спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу платника аліментів, суд першої інстанції взяв до уваги те, що з моменту присудження аліментів матеріальне становище відповідача змінилося в сторону покращення, він є молодою та працездатною особою, працює та отримує стабільний дохід, немає на утриманні інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних утриманців, а тому має можливість сплачувати аліменти у вигляді частки від доходу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Обставини справи.
Рішенням Підволочиського районного суд Тернопільської області від 01 лютого 2021 року у справі №604/556/20 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований 05 березня 2011 року у Скалатській міський раді Підволочиського району Тернопільської області, актовий запис №2.
В даному шлюбі у сторін народилося двоє дітей :
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить свідоцтво про народження Серія НОМЕР_2 , видане 27.11.2013 виконавчим комітетом Колодіївської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області;
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 , видане 05.08.2018 виконкомом Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області.
ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою : АДРЕСА_1 та має такий склад сім`ї: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - дочка; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - дочка, що підтверджується довідкою № 953 від 13.10.2025, виданої головою Скалатської міської ради Тернопільського району Тернопільської області.
Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01.02.2021 року із ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання двох дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 тис грн, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27.07.2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 16.10.2025, наданого Збаразьким відділом державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції встановлено, що у відповідача наявна переплата зі сплати аліментів у розмірі 23 582,42грн.
Як слідує з довідки, наданої керівниками зразкового аматорського ансамблю танцю «Перлина» від 17.11.2025, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є учасницями даного ансамблю, ОСОБА_2 здійснює щомісячну плату за участь дітей у даному ансамблі у розмірі 300 грн за кожну дитину.
Починаючи з 2023 року і станом на час звернення позивачки з даним позовом ОСОБА_1 перебував на військовій службі у Збройних Силах України та отримував постійний дохід, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №2 від 01.07.2023; довідкою про доходи №102/181/1 від 05.12.2025, згідно якої ОСОБА_1 отримав дохід за основним місцем роботи за період з червня по листопад 2025 року в розмірі 474 968,61 грн.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Статтею 51 Конституції України та у статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною першою статті 3 цієї Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції із посиланням на норми ст. 51 Конституції України, ст.ст. 180, 182-184, 192 СК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», дійшов обґрунтованого висновку, що матеріальна спроможність відповідача сплачувати аліменти у частці стверджується фактом офіційного працевлаштування, а встановлений розмір аліментів, зважаючи на збільшення витрат на утримання дітей, зростання цін на всі групи товарів для дітей є недостатнім і не забезпечує право дітей на належний рівень життя, необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. При цьому позивач як одержувачка аліментів має право змінити спосіб їх стягнення, визначивши його у частці від доходу відповідача.
Положенням Цивільного процесуального кодексу України визначено, що аліменти у розмірі 1/3 частини доходів можуть бути стягнуті судом у порядку наказного (безспірного) провадження, що є фактичним законодавчим визначенням оптимального і звичайно прийнятого розміру аліментів на двох дітей. Враховуючи наведене, суд вважав, що наявні підстави для зміни способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на 1/3 частину з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що є розумним та співмірним з мінімальним розміром аліментів, визначеним законом.
При цьому батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дітей, оскільки він не є непрацездатною особою та має задовільний стан здоров`я. Це відповідає інтересам дітей та захищає їх права. Зменшення розміру аліментів не повинно компенсуватись за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції перебування у відповідача на утриманні непрацездатної матері колегія суддів відхиляє.
Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, наявність у платника аліментів непрацездатних батьків. Разом із тим наведена норма не встановлює безумовного обов`язку суду зменшувати розмір аліментів лише з підстави існування у платника непрацездатного з батьків. Така обставина підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами та з урахуванням принципу пріоритетності забезпечення найкращих інтересів дитини.
Сам по собі факт досягнення матір`ю пенсійного віку та наявність у неї статусу пенсіонера не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Для врахування цієї обставини має бути встановлено, що утримання непрацездатного з батьків фактично покладає на платника аліментів додатковий істотний фінансовий тягар, який впливає на його можливість виконувати обов`язок щодо належного утримання дітей.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що відповідач фактично здійснює утримання матері, несе постійні витрати на її забезпечення, лікування чи догляд або що такі витрати є істотними. Надані пенсійне посвідчення, свідоцтво про народження та свідоцтво про смерть батька лише підтверджують родинні відносини, пенсійний статус матері та смерть її чоловіка, однак не доводять обсягу матеріальної допомоги, яку відповідач реально їй надає, та не свідчать про виникнення обставин, які б об`єктивно зменшували його можливість утримувати власних дітей. 
Посилання на положення статті 202 СК України також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Передбачений цією нормою обов`язок повнолітніх дітей утримувати непрацездатних батьків виникає за умови, що такі батьки потребують матеріальної допомоги. При цьому зазначений обов`язок не має переваги над обов`язком батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей, який є першочерговим та випливає зі статей 180, 181, 182 СК України. Саме по собі існування потенційного обов`язку щодо утримання матері не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів. 
Доводи апеляційної скарги про те, що визначення аліментів у розмірі однієї третини його доходу є надмірним з огляду на високий розмір його заробітку колегія суддів оцінює критично, оскільки метою зміни способу стягнення аліментів було забезпечення участі батька в утриманні дітей пропорційно його реальному матеріальному становищу. 
Визначення аліментів у частці від доходу відповідає положенням статей 181, 182 СК України та забезпечує належне співвідношення між матеріальними можливостями платника і потребами дітей.
Доводи апеляційної скарги, що розмір аліментів значно перевищує мінімально рекомендований законом, ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень статті 182 СК України. Мінімальний рекомендований та мінімальний гарантований законом розміри аліментів встановлюють лише нижню межу утримання дитини і не обмежують суд у визначенні більшого розміру аліментів у разі, якщо матеріальне становище платника це дозволяє.
Законодавство виходить із принципу забезпечення дитині належного рівня життя, співмірного з матеріальним становищем її батьків, а не лише мінімально необхідного рівня існування.
Доводи відповідача щодо про відсутності доказів збільшення витрат на дітей колегія суддів відхиляє та зазначає наступне.
Зміна способу стягнення аліментів не пов`язується виключно з необхідністю доведення збільшення конкретних витрат на харчування, лікування чи одяг. При вирішенні питання про зміну способу стягнення суд враховує весь комплекс обставин, передбачених статтею 182 СК України, у тому числі істотне покращення матеріального становища платника аліментів. Саме зростання доходів відповідача після ухвалення рішення 2021 року є самостійною юридично значимою обставиною для перегляду способу визначення розміру аліментів.
Посилання відповідача на те, що позивачка офіційно не працює, також не впливають на правильність висновків суду.
Обов`язок щодо утримання дітей покладається на обох батьків незалежно від того, чи працює один із них, а проживання дітей разом із матір`ю об`єктивно зумовлює здійснення нею щоденного догляду, виховання, організації навчання, лікування та забезпечення побутових потреб дітей, що також є формою виконання батьківського обов`язку.
Наявність переплати зі сплати аліментів або добровільне надання відповідачем дітям додаткових коштів не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.
Добровільне надання коштів свідчить про належне виконання відповідачем батьківських обов`язків, однак не може підміняти встановлений законом обов`язок зі сплати аліментів у розмірі, визначеному судом. Такі платежі мають добровільний характер, не є системними гарантіями утримання дітей та не впливають на визначення належного способу стягнення аліментів.
Відхиляються колегією суддів доводи щодо того, що витрати на участь дітей у творчому колективі або їх лікування повинні відшкодовуватися виключно як додаткові витрати відповідно до статті 185 СК України.
Сам факт участі дітей у гуртках, розвитку їх здібностей, забезпечення лікування та інших потреб свідчить про реальні витрати на їх утримання, які підлягають врахуванню судом при визначенні розміру аліментів. При цьому можливість у майбутньому заявити окрему вимогу про стягнення додаткових витрат на дитину не виключає врахування потреб дітей при визначенні розміру основного аліментного обов`язку.
Інші доводи апеляційної скарги щодо належного виконання відповідачем батьківських обов`язків, підтримання зв`язку з дітьми та своєчасної сплати аліментів не є підставою для скасування рішення суду, оскільки зазначені обставини не спростовують встановленого судом факту істотного покращення матеріального становища відповідача та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував фактичні обставини справи, правильно застосував норми сімейного законодавства та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів із твердої грошової суми на частку від доходу платника аліментів. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено.
Також колегія суддів враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).
Відтак, у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення - без змін.
За приписами пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17 лютого 2026 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 26 червня 2026 року.

Головуюча         М.В. Хома

Судді          Б.О. Гірський 

Н.М. Храпак