ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16882/21 Суддя першої інстанції: Конишева Олена Василівна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача Воловика С.В., суддів Кравченка Є.Д., Осіпової О.О., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 06.04.2026 у справі № 640/16882/21 за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна міграційна служба України, про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (далі - апелянт, позивач) 25.03.2026 у справі № 640/16882/21 за позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області (далі - відповідач, ЦМУ ДМС), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна міграційна служба України (далі - третя особа, ДМС) звернувся із заявою, у якій просив суд: 
- постановити окрему ухвалу щодо ЦМУ ДМС та її посадових осіб, які не виконують рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 у справі № 640/16882/21 та нехтують висновками суду;
- визнати протиправним та скасувати рішення ЦМУ ДМС області № 55 від 25.02.2026, прийняте на виконання рішення суду у справі № 640/16882/21;
- зобов`язати ЦМУ ДМС як суб`єкта владних повноважень виконати належним чином рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 у справі № 640/16882/21;
- зобов`язати ЦМУ ДМС протягом 30 днів повідомити суд про вжиті заходи на виконання окремої ухвали.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 06.04.2026 у задоволенні згаданої заяви відмовлено з тих підстав, що рішення суду у справі № 640/16882/21 відповідачем було виконано, заява позивача про надання дозволу на імміграцію розглянута відповідно до Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому постановою КМУ № 1983 від 26.12.2002 та Закону України «Про імміграцію».
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, позивач звернувся з апеляційною скаргою, у якій вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим, просить апеляційний суд скасувати ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити в повному обсязі, постановити окрему ухвалу, скасувати рішення відповідача та зобов`язати його вчинити дії щодо виконання рішення суду у справі № 640/16882/21.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає про те, що 02.03.2026 було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню рішення суду у справі № 640/16882/21, а 05.03.2026 відповідач направив повідомлення про те, що судове рішення виконано, оскільки 25.02.2026 за результатами розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію, у наданні дозволу відмовлено на підставі пункту 4-2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».
Відповідно до висновку ЦМУ ДМС від 25.02.2026, безпосередніми причинами для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію стало неподання позивачем всіх необхідних документів, а саме: дійсного паспортного документа іноземця; засвідченого у встановленому порядку перекладу українською мовою сторінки з особистими даними паспортного документа; документа про місце проживання; квитанції про сплату адміністративного збору. Тобто, незважаючи на те, що рішенням у справі встановлено, що документи, подані для надання дозволу на імміграцію відповідали Закону України «Про імміграцію», відповідач через 5 років висловлює нові підстави щодо пакета документів для продовження ненадання дозволу на імміграцію.
На переконання апелянта, висновки ЦМУ ДМС про відмову у наданні дозволу на імміграцію, фактично суперечать висновкам суду у справі № 640/16882/21, а тому не можуть слугувати доказом виконання рішення в повному обсязі. 
Суд першої інстанції, на відміну від основного розгляду справи, у порядку судового контролю за виконанням рішення, не встановив, що у 2020 році позивач мав як підстави для отримання дозволу на імміграцію, так і необхідні документи для надання такого дозволу відповідачем. Однак, у 2020 році ЦМУ ДМС не виконував своїх обов`язків та не приймав належним чином зібрані та подані документи позивача на отримання дозволу на імміграцію. 
Метою звернення позивача за судовим захистом було відновлення порушених прав та прийняття відповідачем належного рішення відповідно до Закону України «Про імміграцію» з урахуванням того, що така підстава як неподання всіх визначених законом документів є неправомірною. Після того, як позивач отримав рішення суду, відповідач спочатку взагалі відмовлявся виконувати рішення суду, а потім після звернення за примусовим виконанням, ухвалює рішення яким відмовляє у наданні дозволу на імміграцію. Тобто, таке «виконання рішення суду» не призвело до ефективного захисту прав позивача.
Крім того, апелянт зауважив на тому, шо відповідно до частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. 
Тобто, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви, порушують вказані норми процесуального права, адже, по-перше, рішення відповідача від 25.02.2026 прийнято саме на виконання рішення суду у справі № 640/16882/21; а по-друге, рішення від 25.02.2026 не призводить до ефективного захисту порушених прав позивача, а відтак рішення відповідача від 25.02.2026 підлягало перегляду на відповідність критерію належності виконання судового рішення та чи призвело це виконання до відновлення прав позивача саме в порядку судового контролю зі сторони суду першої інстанції, а не в порядку подання окремого позову.
Також позивач звернув увагу на те, що розглядаючи заяву про надання дозволу на імміграцію від 22.12.2020, відповідач керується законодавством чинним не на дату фактичного подання заяви, а чинним на дату прийняття рішення 25.02.2026. Проте, на думку апелянта, під час розгляду заяви, поданої у грудні 2020 року, відповідач повинен був керуватись законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, а не застосувати нову редакцію закону, яка погіршує становище позивача. 
Відповідно до Закону України «Про імміграцію» у редакції станом на 18.07.2020 підстава 4-2 частини першої статті 10 ЗУ «Про імміграцію» щодо неподання всіх передбачених цим Законом документів була відсутня. Тобто, у 2020 році ЦМУ ДМС протиправно не розглядав заяву позивача про надання дозволу на імміграцію незважаючи на належне звернення, а після ухвалення рішення суду та відкриття виконавчого провадження, застосовуючи зворотню дію закону, яка заборонена у спірних правовідносинах, відмовляє у наданні дозволу на імміграцію.
Ухвалою апеляційного суду від 22.04.2026 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано справу із Запорізького окружного адміністративного суду.
Не погоджуючись з апеляційною скаргою, у відзиві ЦМУ ДМС зазначило, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 у справі № 640/16882/21, ЦМУ ДМС розглянуто заяву позивача про надання дозволу на імміграцію відповідно до Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому постановою КМУ № 1983 від 26.12.2002 та Закону України «Про імміграцію», за результатами чого 25.02.2026 прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункт 4-2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію». 
Відповідач наголосив на тому, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 у справі № 640/16882/21 його зобов`язано розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію відповідно до Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому постановою КМУ № 1983 від 26.12.2002 та Закону України «Про імміграцію», і лише це є предметом виконання рішення. 
Враховуючи те, що заява позивача була розглянута у відповідності до згаданих нормативних актів, ЦМУ ДМС вважає що рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 у справі № 640/16882/21 є виконаним належним чином. 
Ухвалою апеляційного суду від 06.05.2026 розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів встановила наступне.
Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з позовною заявою у якій просив суд: визнати протиправною бездіяльність ЦМУ ДМС щодо відмови в прийнятті документів позивача для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію; зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію відповідно до Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому постановою КМУ № 1983 від 26.12.2002 та Закону України «Про імміграцію».
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025, позовні вимоги задоволено, визнано протиправними дії ЦМУ ДМС щодо відмови в прийнятті документів позивача для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, відповідача зобов`язано розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію відповідно до Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому постановою КМУ № 1983 від 26.12.2002 та Закону України «Про імміграцію».
На виконання згаданого рішення суду, ЦМУ ДМС розглянуло заяву позивача про надання дозволу на імміграцію та 25.02.2026 прийняло рішення про відмову у наданні дозволу на підставі пункт 4-2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права й дотримання норм процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на судовий захист його прав і свобод, можливість оскарження рішень влади. 
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання і держава гарантує виконання судового рішення у порядку, встановленому законом. Контроль за виконанням судових рішень здійснюється судом. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права на ефективний судовий захист.
Зазначені гарантії конкретизовані у положеннях Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема у статті 383, яка передбачає спеціальний процесуальний механізм судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.
За змістом статті 383 КАС України, особа має право звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, вчинених на виконання судового рішення, якщо такі рішення, дії чи бездіяльність порушують її права, підтверджені таким рішенням суду.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 визнано протиправними дії ЦМУ ДМС щодо відмови у прийнятті документів позивача для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію та зобов`язано відповідача розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію відповідно до Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМУ № 1983 від 26.12.2002 та Закону України «Про імміграцію».
Тобто, згаданим рішенням фактично захищено право позивача на розгляд по суті його заяви про надання дозволу на імміграцію та отримання рішення за результатами цього розгляду, прийнятого відповідно до вимог діючого законодавства, а саме: Закону України «Про імміграцію» та Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМУ № 1983 від 26.12.2002 
Колегія суддів зазначає, що правовідносини щодо надання дозволу на імміграцію регулюються Законjv України «Про імміграцію» та є такими, що мають триваючий характер, оскільки передбачають оцінку відповідності особи встановленим законом вимогам станом на момент прийняття рішення, зокрема щодо наявності підстав для імміграції, дотримання квот, відсутності обставин, які унеможливлюють надання дозволу, а також інших обставин, що мають значення для реалізації державної міграційної політики.
Розгляд заяви про надання дозволу на імміграцію на виконання судового рішення за своєю суттю не є формальним відтворенням попереднього адміністративного провадження, а передбачає прийняття нового рішення суб`єктом владних повноважень. Відтак такий суб`єкт зобов`язаний діяти відповідно до принципу законності, закріпленого у статті 19 Конституції України, тобто на підставі та в межах законодавства, чинного на момент прийняття відповідного рішення.
Застосування суб`єктом владних повноважень законодавства, яке втратило чинність або зазнало змін після подання заяви про надання дозволу на імміграцію, на переконання колегії суддів, суперечить принципу законності та фактично означає покладення на суб`єкта владних повноважень обов`язку діяти поза межами чинного правового регулювання.
Крім того, враховуючи публічно-правову природу відносин у сфері імміграції, держава вправі здійснювати оцінку обставин, що мають значення для надання дозволу на імміграцію, саме станом на момент прийняття рішення, оскільки такі обставини можуть змінюватися з часом та безпосередньо пов`язані з питаннями національної безпеки, публічного порядку та реалізації міграційної політики.
Таким чином, застосування відповідачем норм законодавства, чинних на момент виконання судового рішення та фактичного розгляду заяви, відповідає вимогам законодавства та правовій природі спірних правовідносин.
Водночас, предметом перевірки у межах статті 383 КАС України є не повторна оцінка підстав для надання дозволу на імміграцію, а встановлення того, чи діяв відповідач добросовісно, у межах та спосіб, визначених законом, та чи не допустив він формального або неналежного виконання судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності застосування відповідачем редакції Закону України «Про імміграцію» та Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМУ № 1983 від 26.12.2002 чинної на момент розгляду заяви, та про належне виконання рішення суду у справі № 640/16882/21. 
Частинами першою - третьою статті 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, всебічно і повно дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, правильно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.
Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 06.04.2026 у справі № 640/16882/21 за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна міграційна служба України, про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 06.04.2026 у справі № 640/16882/21 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 328-329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач С.В. Воловик

Судді Є.Д. Кравченко 

О.О. Осіпова