ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2026 м. Дніпро Справа № 904/1970/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Левшиної Г.В., Віннікова С.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
прокурор (апелянт): Богомол О.М.;
від позивача-1: не з`явився;
від позивача-2: Мосіна М.І.;
від відповідач-1: не з`явився;
від відповідача-2: не з`явився;
від третьої особи: не з`явився.

розглянувши матеріали апеляційної скарги заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.02.2026 (суддя Назаренко Н.Г.) 
у справі № 904/1970/24
за позовом Керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі позивачів:
1. Солонянської селищної ради, смт. Солоне, Дніпровський район, Дніпропетровської області
2. Східного офісу Державної аудиторської служби, м. Дніпро
до відповідачів:
1. Фізичної особи-підприємця Єрохіна Дмитра Вікторовича , м. Дніпро
2. Комунального некомерційного підприємства "Солонянська багатопрофільна лікарня" Солонянської селищної ради, смт. Солоне, Дніпровський район, Дніпропетровської області
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів: Південно-східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, м. Дніпро
про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів у розмірі 500 000 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом в інтересах держави в особі Солонянської селищної ради та Східного офісу Держаудитслужби до Фізичної особи-підприємця Єрохіна Дмитра Вікторовича та Комунального некомерційного підприємства «Солонянська багатопрофільна лікарня» Солонянської селищної ради, в якому просить суд визнати недійсним договір про закупівлю товару від 24.10.2017 № 33 (устаткування для операційних блоків – система відеоендоскопічна в комплекті з відеогастроскопом та відеоколоноскопом), укладений між Комунальним закладом «Солонянська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради (правонаступник – КНП «Солонянська багатопрофільна лікарня») та ФОП Єрохіним Д.В.; застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, а саме: стягнути з ФОП Єрохіна Д.В. на користь КНП «Солонянська багатопрофільна лікарня» грошові кошти у розмірі 500 000 грн; стягнути з КНП «Солонянська багатопрофільна лікарня» отримані кошти у дохід держави. 
В обґрунтування заявлених вимог прокурор послався на те, що під час проведення процедури публічної закупівлі учасники торгів – ФО-П Єрохін Д.В. та ТОВ «НТП «Технопарк-Сервіс» – вчинили антиконкурентні узгоджені дії, спрямовані на спотворення результатів торгів, що встановлено рішенням органу Антимонопольного комітету України.
Прокурор зазначає, що внаслідок узгодження поведінки учасників було усунуто конкуренцію та змагальність під час проведення закупівлі, чим порушено принципи здійснення публічних закупівель, зокрема принцип добросовісної конкуренції, максимальної економії та ефективності використання бюджетних коштів.
На думку прокурора, укладений за результатами такої процедури договір є таким, що суперечить інтересам держави і суспільства, а відтак підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215 та частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.
Прокурор також вказує, що з огляду на наявність умислу лише у ФО-П Єрохіна Д.В. як сторони правочину, одержані ним за договором грошові кошти підлягають поверненню іншій стороні правочину, а отримані останньою – стягненню у дохід держави як наслідок недійсності правочину.
Відповідач-2 (КНП «Солонянська багатопрофільна лікарня») заперечив проти позову, посилаючись, зокрема, на відсутність підстав для визнання договору недійсним, можливі негативні наслідки для діяльності підприємства у разі застосування наслідків недійсності правочину, а також на невідповідність обраного прокурором способу захисту характеру спірних правовідносин. 
Таким чином, позовні вимоги прокурора ґрунтуються на тому, що укладений за результатами процедури закупівлі договір є наслідком антиконкурентних узгоджених дій учасників торгів, суперечить інтересам держави і суспільства та підлягає визнанню недійсним із застосуванням спеціальних наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.02.2026 у справі № 904/1970/24 у задоволенні позовної заяви Керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, поданої в інтересах держави в особі Солонянської селищної ради та Східного офісу Держаудитслужби до Фізичної особи-підприємця Єрохіна Дмитра Вікторовича та Комунального некомерційного підприємства «Солонянська багатопрофільна лікарня» Солонянської селищної ради, відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що прокурором не доведено наявності підстав для визнання спірного договору про закупівлю товару від 24.10.2017 № 33 недійсним як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства у розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.
Суд зазначив, що сам по собі факт вчинення відповідачами антиконкурентних узгоджених дій під час проведення процедури закупівлі, встановлений рішенням органу Антимонопольного комітету України, не є безумовною підставою для визнання укладеного за результатами такої процедури договору недійсним.
Крім того, суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів того, що внаслідок укладення спірного договору державі завдано майнової шкоди, зокрема у вигляді переплати бюджетних коштів або отримання товару неналежної якості, а також відсутність причинно-наслідкового зв`язку між встановленими порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції та негативними майновими наслідками.
Також суд врахував, що закупівля здійснювалась за кошти територіальної громади, а відтак можливі негативні наслідки стосуються саме місцевого бюджету, тоді як прокурором заявлено вимогу про стягнення коштів у дохід держави, що, на думку суду, є непропорційним втручанням у право власності територіальної громади.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.02.2026 у справі № 904/1970/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В апеляційній скарзі апелянт просить суд визнати недійсним договір про закупівлю товару від 24.10.2017 № 33, укладений між Комунальним закладом «Солонянська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради (правонаступник – КНП «Солонянська багатопрофільна лікарня» Солонянської селищної ради) та ФО-П Єрохіним Д.В., як таким, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Крім того, скаржник просить застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, а саме стягнути з ФО-П Єрохіна Д.В. на користь КНП «Солонянська багатопрофільна лікарня» грошові кошти у розмірі 500 000 грн, а з останнього – стягнути отримані кошти у дохід держави.
Таким чином, апеляційна скарга зводиться до вимоги скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог прокурора у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.
Зокрема, апелянт вказує на неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме статей 203, 215 та частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, а також положень Закону України «Про публічні закупівлі» та Закону України «Про захист економічної конкуренції», без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Скаржник наголошує, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки встановлений рішенням органу Антимонопольного комітету України факт вчинення відповідачами антиконкурентних узгоджених дій під час проведення процедури закупівлі свідчить про порушення принципів добросовісної конкуренції, відкритості та ефективності використання бюджетних коштів та, на думку апелянта, є достатньою підставою для висновку про суперечність правочину інтересам держави і суспільства.
Апелянт також посилається на правові висновки, викладені у постанові № 918/1043/21, зазначаючи, що суд не врахував сформульований у ній підхід щодо можливості визнання недійсними правочинів, укладених за результатами процедур закупівель, спотворених антиконкурентними узгодженими діями учасників, як таких, що суперечать інтересам держави і суспільства. На думку скаржника, неврахування зазначених правових висновків призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права та безпідставної відмови у задоволенні позову.
Крім того, скаржник вважає помилковими висновки суду щодо відсутності шкоди інтересам держави, зазначаючи, що саме спотворення результатів процедури закупівлі внаслідок узгоджених дій учасників торгів свідчить про недосягнення мети публічних закупівель, а саме забезпечення максимальної економії та ефективності використання коштів, що, на його думку, саме по собі є порушенням майнових інтересів держави.
Апелянт також не погоджується з висновками суду щодо відсутності причинно-наслідкового зв`язку між встановленими порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції та укладенням спірного договору, вказуючи, що саме внаслідок антиконкурентних узгоджених дій відповідачів було забезпечено укладення договору на умовах, які не відповідали принципам конкурентності, що виключає можливість досягнення економічно вигідного результату.
Крім того, скаржник заперечує висновок суду про те, що можливі негативні наслідки від укладення спірного договору стосуються виключно територіальної громади, а не держави, зазначаючи, що кошти місцевих бюджетів є складовою публічних фінансів, а тому їх неефективне використання порушує інтереси держави в цілому.
Апелянт також вважає помилковим висновок суду щодо непропорційності застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що у разі встановлення факту вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, закон прямо передбачає можливість застосування відповідних наслідків, незалежно від оцінки їх економічної доцільності чи співмірності.
Разом з тим, скаржник зазначає, що суд, порушуючи вимоги статей 73– 79, 86 Господарського процесуального кодексу України, не надав належної оцінки зібраним у справі доказам у їх сукупності, не врахував встановлені рішенням органу Антимонопольного комітету України обставини вчинення антиконкурентних узгоджених дій, а також дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи.
Крім того, на думку апелянта, оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, оскільки прийняте без повного дослідження всіх обставин справи та без належної оцінки доводів сторін, а також без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Таким чином, заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури вважає, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, у встановлений судом строк.
Як вбачається з матеріалів справи, про відкриття апеляційного провадження та надання строку для подання відзиву відповідачі були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними доказами направлення процесуальних документів.
Відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Інші учасники справи письмових пояснень чи заперечень щодо апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не подали.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Центральний апеляційний господарський суд від 23.03.2026 апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури у справі № 904/1970/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрейчук Л.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Вінніков С.В., Левшина Г.В. 
На момент надходження апеляційної скарги матеріали справи № 904/1970/24 до суду апеляційної інстанції не надходили.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2026 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/1970/24. 
01.04.2026 матеріали справи № 904/1970/24 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.04.2026 апеляційну скаргу залишено без руху, апелянту надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги. 
09.04.2026 на адресу Центрального апеляційного господарського суду від Дніпропетровської обласної прокуратури, на виконання вимог ухвали від 02.04.2026, надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.02.2026 у справі № 904/1970/24, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 06.05.2026. 
Частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених законом.
06.05.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Встановлені судом обставини справи.

Як встановлено судом, предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з наявністю чи відсутністю правових підстав для визнання недійсним договору про закупівлю товару від 24.10.2017 № 33, укладеного між Комунальним закладом «Солонянська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради, правонаступником якого є Комунальне некомерційне підприємство «Солонянська багатопрофільна лікарня» Солонянської селищної ради, та Фізичною особою-підприємцем Єрохіним Дмитром Вікторовичем.
Судом установлено, що спірний договір укладено за результатами проведення процедури закупівлі устаткування для операційних блоків, а саме системи відеоендоскопічної в комплекті з відеогастроскопом та відеоколоноскопом. Вартість поставленого за договором товару становила 500 000 грн.
Прокурор, звертаючись із позовом, посилався на те, що вказаний договір укладено за результатами процедури закупівлі, результати якої були спотворені внаслідок антиконкурентних узгоджених дій її учасників — ФО-П Єрохіна Д.В. та ТОВ «НТП «Технопарк-Сервіс».
Рішенням адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 11.07.2023 № 54/31-р/к у справі № 54/46-21 дії ФОП Єрохіна Д.В. та ТОВ «НТП «Технопарк-Сервіс» кваліфіковано як порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів.
Зазначеним рішенням органу Антимонопольного комітету України встановлено, що поведінка учасників процедури закупівлі не була самостійною та незалежною, а мала ознаки погодженості. Зокрема, у рішенні Відділення зазначено про використання учасниками одних і тих самих засобів зв`язку, спільних IP-адрес під час підготовки та участі у процедурі закупівлі, подібність оформлення тендерних пропозицій, наявність спільних ознак у створених файлах, а також інші обставини, які свідчили про узгодження їх поведінки під час участі у торгах.
За вчинення зазначеного порушення на ФО-П Єрохіна Д.В. накладено штраф у розмірі 122 440 грн. При цьому ТОВ «НТП «Технопарк-Сервіс» на момент прийняття рішення органом Антимонопольного комітету України припинило діяльність, у зв`язку з чим штрафні санкції застосовано лише до ФО-П Єрохіна Д.В.
Судом також установлено, що рішення Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 11.07.2023 № 54/31-р/к ФО-П Єрохіним Д.В. у судовому порядку не оскаржувалося, є чинним та обов`язковим до виконання.
Водночас суд врахував, що сам факт встановлення органом Антимонопольного комітету України порушення законодавства про захист економічної конкуренції був покладений прокурором в основу доводів про недійсність спірного договору як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Прокурор зазначав, що внаслідок узгоджених дій учасників процедури закупівлі було нівельовано конкуренцію та змагальність між ними, що, на його думку, призвело до порушення принципів здійснення публічних закупівель, зокрема добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії, ефективності, відкритості та прозорості.
Судом також установлено, що предметом позову є не лише вимога про визнання недійсним договору від 24.10.2017 № 33, а й вимога про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.
Прокурор просив стягнути з ФО-П Єрохіна Д.В. на користь КНП «Солонянська багатопрофільна лікарня» Солонянської селищної ради грошові кошти у розмірі 500 000 грн, отримані ним за спірним договором, а з Комунального некомерційного підприємства — стягнути ці кошти у дохід держави.
Судом встановлено, що Східним офісом Держаудитслужби моніторинг процедури закупівлі № UA-2017-09-11-001336-а не проводився, порушення під час проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та протягом його дії цим органом не встановлювалися і не документувалися.
Також суд урахував позицію КНП «Солонянська багатопрофільна лікарня», яке заперечувало проти задоволення позову та зазначало, що визнання договору недійсним із застосуванням заявлених прокурором наслідків може мати негативні наслідки для підприємства, оскільки фактично призведе до необхідності повернення отриманого обладнання або до вилучення коштів, пов`язаних із виконанням договору.
Окремо суд звернув увагу на те, що закупівля здійснювалася комунальним закладом за кошти територіальної громади, а тому у разі наявності негативних наслідків від спотворення результатів торгів такі наслідки стосувалися б саме територіальної громади, а не державного бюджету.
За результатами оцінки поданих доказів суд дійшов висновку, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння державі майнової шкоди внаслідок укладення та виконання спірного договору, зокрема у вигляді переплати коштів, придбання товару за завищеною ціною або отримання товару неналежної якості.
Крім того, судом встановлено відсутність належного причинно-наслідкового зв`язку між встановленим органом Антимонопольного комітету України фактом антиконкурентних узгоджених дій та погіршенням майнового становища держави.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що сам по собі факт вчинення антиконкурентних узгоджених дій під час участі у процедурі закупівлі не є достатньою підставою для визнання укладеного за результатами такої процедури договору недійсним на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1-4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали.
Переглянувши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність встановлення місцевим господарським судом фактичних обставин справи, повноту їх правової оцінки та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.02.2026 у справі № 904/1970/24 підлягає залишенню без змін, з огляду на таке.
Колегія суддів виходить з того, що предметом спору у цій справі є вимога прокурора, заявлена в інтересах держави в особі Солонянської селищної ради та Східного офісу Держаудитслужби, про визнання недійсним договору про закупівлю товару від 24.10.2017 № 33, укладеного між Комунальним закладом «Солонянська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради, правонаступником якого є Комунальне некомерційне підприємство «Солонянська багатопрофільна лікарня» Солонянської селищної ради, та ФОП Єрохіним Д.В., а також застосування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.
Підставою позову прокурор визначив те, що спірний договір був укладений за результатами процедури закупівлі, під час якої ФО-П Єрохін Д.В. та ТОВ «НТП «Технопарк-Сервіс» вчинили антиконкурентні узгоджені дії, що стосуються спотворення результатів торгів. Такі обставини підтверджуються рішенням адміністративної колегії Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 11.07.2023 № 54/31-р/к у справі № 54/46-21, яким дії зазначених суб`єктів господарювання кваліфіковано як порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції». 
За змістом статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, публічна закупівля спрямована на забезпечення потреб держави, територіальної громади або замовника шляхом придбання товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 3 цього Закону закупівлі здійснюються, зокрема, за принципами добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії та ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель, недискримінації учасників, об`єктивної та неупередженої оцінки тендерних пропозицій.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» антиконкурентними узгодженими діями визнаються, зокрема, узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів. Відповідно до пункту 1 статті 50 цього Закону такі дії є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, за яке законом передбачено відповідальність.
Отже, колегія суддів погоджується з апелянтом у тій частині, що встановлені рішенням органу Антимонопольного комітету України антиконкурентні узгоджені дії учасників процедури закупівлі є істотним порушенням законодавства про захист економічної конкуренції та свідчать про спотворення конкурентного середовища під час проведення відповідної закупівлі.
Разом з тим, сам по собі факт встановлення органом Антимонопольного комітету України порушення законодавства про захист економічної конкуренції не означає автоматичної наявності правових підстав для визнання укладеного за результатами такої закупівлі договору недійсним саме на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України та застосування спеціальних наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення коштів у дохід держави.
Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За частинами першою та третьою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання у момент його вчинення стороною вимог, встановлених, зокрема, частиною першою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності умислу лише в однієї із сторін усе одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Отже, застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України передбачає встановлення сукупності юридично значимих обставин: невідповідності правочину інтересам держави і суспільства, наявності мети, що завідомо суперечить таким інтересам, умислу сторони або сторін правочину, а також належного зв`язку між укладенням правочину та порушенням відповідних охоронюваних законом інтересів.
Колегія суддів враховує доводи апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21. Разом з тим, зазначена постанова не може тлумачитися як така, що встановлює автоматичне правило про недійсність будь-якого договору про закупівлю у разі наявності рішення органу Антимонопольного комітету України про антиконкурентні узгоджені дії учасників торгів.
Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 918/1043/21 полягає у тому, що застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України до договорів, укладених за результатами публічних закупівель, у принципі не виключається, однак питання наявності підстав для такого застосування має вирішуватися судом з урахуванням конкретних обставин справи, характеру порушення, наявності умислу, порушеного інтересу та належного способу захисту. З правового висновку також убачається, що Велика Палата у цій справі не погодилася з автоматичним підходом нижчих судів до визнання договору недійсним лише з огляду на порушення конкурентного законодавства. 
Водночас після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 918/1043/21 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 конкретизувала підхід до застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у спорах щодо договорів, укладених за результатами процедур закупівель, спотворених антиконкурентними узгодженими діями. У публічному повідомленні Верховного Суду від 31.03.2026 вказано, що у справі № 922/3456/23 уточнено підхід до застосування частини третьої статті 228 ЦК України як санкції конфіскаційного характеру.
Зміст правової позиції Об`єднаної палати полягає у тому, що встановлення факту антиконкурентних узгоджених дій саме по собі не є достатнім для висновку про недійсність договору на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України. Суд повинен встановити, у чому саме полягає порушення інтересів держави і суспільства, які негативні майнові наслідки спричинені укладенням та виконанням спірного договору, чи існує причинно-наслідковий зв`язок між антиконкурентною поведінкою та такими наслідками, а також чи є застосування спеціальних наслідків недійсності пропорційним втручанням у право власності.
Колегія суддів вважає, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 918/1043/21 та Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 922/3456/23 не суперечать один одному. Велика Палата визначила загальну можливість застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України до відповідної категорії спорів, тоді як Об`єднана палата конкретизувала стандарт доказування та умови, за яких таке застосування може визнаватися обґрунтованим і пропорційним.
Тому посилання апелянта лише на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 918/1043/21 не спростовує необхідності врахування більш конкретизованої правової позиції Об`єднаної палати у справі № 922/3456/23, яка безпосередньо стосується питання меж застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у спорах про визнання недійсними договорів закупівлі, укладених після антиконкурентних узгоджених дій учасників торгів.
Колегія суддів також враховує, що у справі № 922/3456/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду скасувала рішення судів попередніх інстанцій, якими було задоволено позов прокурора про визнання недійсним рішення тендерного комітету та договору про закупівлю на підставі частини третьої статті 228 ЦК України, та відмовила у задоволенні позову. Така правова позиція має істотне значення для цієї справи, оскільки правовідносини є подібними за предметом правового регулювання, характером заявленої вимоги та підставою позову. 
З урахуванням наведеного колегія суддів відхиляє довід апелянта про те, що сам факт встановлення рішенням органу Антимонопольного комітету України антиконкурентних узгоджених дій є достатньою підставою для висновку про суперечність спірного договору інтересам держави і суспільства та його недійсність на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.
У справі судом встановлено, що за результатами проведення відкритих торгів між КЗ «Солонянська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради та ФО-П Єрохіним Д.В. 24.10.2017 укладено договір про закупівлю товарів № 33. Сума договору становила 500 000 грн без ПДВ. Розрахунки за договором мали здійснюватися шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника протягом 30 днів з дати отримання товару та за наявності відповідних фінансових асигнувань, а договір діяв до 31.12.2017, але у будь-якому випадку — до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. 
Матеріалами справи підтверджено, що Комунальний заклад «Солонянська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради, правонаступником якого є КНП «Солонянська багатопрофільна лікарня» Солонянської селищної ради, за поставку товару, визначеного договором, перерахував ФО-П Єрохіну Д.В. 500 000 грн. 
Разом з тим, прокурором не доведено, що внаслідок укладення та виконання цього договору замовник не отримав товар, отримав товар неналежної якості, придбав товар за ціною, що перевищувала його реальну або ринкову вартість, чи поніс інші конкретні негативні майнові наслідки.
Саме на прокурора як позивача покладений обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. За частиною першою статті 74 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Статті 76-79 ГПК України встановлюють вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та вірогідності доказів, а стаття 86 ГПК України зобов`язує суд оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням на підставі їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів завдання державі майнової шкоди внаслідок укладення спірного договору. Рішення органу Антимонопольного комітету України підтверджує факт антиконкурентної поведінки учасників закупівлі, однак не встановлює розміру шкоди державі, факту переплати коштів, завищення ціни договору, невідповідності поставленого товару умовам договору або факту неналежного виконання постачальником своїх зобов`язань.
Довід апелянта про те, що саме спотворення результатів закупівлі вже є порушенням майнових інтересів держави, колегія суддів оцінює критично. Безумовно, антиконкурентні узгоджені дії під час торгів порушують публічний інтерес у забезпеченні чесної конкуренції. Однак для застосування саме частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України недостатньо встановити лише факт порушення конкурентного законодавства. Необхідно встановити, що спірний правочин був вчинений із метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та що застосування передбачених цією нормою наслідків є необхідним і пропорційним способом захисту порушеного інтересу.
Інший підхід фактично означав би автоматичну недійсність будь-якого договору, укладеного за результатами процедури закупівлі, в якій органом Антимонопольного комітету України встановлено антиконкурентні узгоджені дії. Такий підхід не відповідає змісту частини третьої статті 228 ЦК України, яка передбачає саме судове встановлення недійсності правочину з урахуванням конкретних обставин справи, а не автоматичне настання недійсності внаслідок прийняття рішення органом Антимонопольного комітету України.
Крім того, законодавство про захист економічної конкуренції вже передбачає самостійні правові наслідки вчинення антиконкурентних узгоджених дій, зокрема накладення штрафу, заборону участі у процедурах закупівель у передбачених законом випадках та інші наслідки, встановлені спеціальним законом. Як вбачається з матеріалів справи на ФО-П Єрохіна Д.В. органом Антимонопольного комітету України було накладено штраф у розмірі 122 440 грн, що підтверджує застосування до нього спеціальної відповідальності за порушення конкурентного законодавства. 
Застосування ж додаткового наслідку у вигляді визнання договору недійсним із подальшим стягненням коштів у дохід держави потребує окремого доведення передбачених цивільним законодавством підстав. Саме тому колегія суддів не погоджується з доводом апелянта про те, що встановлене органом Антимонопольного комітету України порушення автоматично зумовлює недійсність договору.
Колегія суддів також відхиляє довід апелянта про те, що суд неправильно оцінив характер порушеного інтересу, оскільки кошти місцевого бюджету є складовою публічних фінансів, а тому їх неефективне використання порушує інтереси держави в цілому.
Суд правильно звернув увагу на те, що закупівля здійснювалася комунальним закладом за кошти, пов`язані з діяльністю територіальної громади, а не за кошти державного бюджету. Відтак, у разі наявності негативних майнових наслідків вони передусім стосувалися б майнової сфери територіальної громади селища Солоне та відповідного комунального підприємства.
При цьому прокурор заявив вимогу про стягнення з ФО-П Єрохіна Д.В. на користь КНП «Солонянська багатопрофільна лікарня» 500 000 грн, а надалі — про стягнення цих коштів із КНП у дохід держави. Тобто внаслідок задоволення позову грошові кошти, які за логікою самого прокурора мали б бути повернуті комунальному підприємству як стороні правочину, фактично підлягали б вилученню з майнової сфери цього підприємства та спрямуванню до державного бюджету. 
За таких обставин суд обґрунтовано оцінив заявлений прокурором спосіб захисту крізь призму принципу пропорційності. Пропорційність як складова верховенства права вимагає, щоб втручання у майнову сферу особи або територіальної громади переслідувало легітимну мету, було необхідним для її досягнення та не покладало на відповідного суб`єкта надмірний індивідуальний тягар.
Застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у заявленому прокурором вигляді фактично призвело б до вилучення 500 000 грн у дохід держави без доведення того, що саме державі завдано майнової шкоди на відповідну суму, що спірний товар не був поставлений або що комунальне підприємство не отримало належного зустрічного виконання за договором.
Довід апелянта про те, що територіальна громада не зазнає негативних наслідків, оскільки ФО-П Єрохін Д.В. поверне кошти КНП, а вже потім ці кошти будуть стягнуті з КНП у дохід держави, не спростовує висновків суду першої інстанції. За своєю економічною суттю такий результат означає, що комунальне підприємство, яке є правонаступником замовника, буде позбавлене грошових коштів, пов`язаних із виконанням договору, тоді як доказів ненадання йому товару або завдання йому збитків у відповідному розмірі матеріали справи не містять.
Посилання апелянта на те, що саме ФО-П Єрохін Д.В. нестиме тягар відповідальності за вчинені антиконкурентні дії, не враховує, що спеціальна санкція, передбачена частиною третьою статті 228 ЦК України, за обраною прокурором конструкцією зачіпає не лише ФО-П Єрохіна Д.В., а й КНП «Солонянська багатопрофільна лікарня», з якого кошти мають бути стягнуті у дохід держави. Тому суд правомірно перевірив, чи є таке втручання у майнову сферу комунального підприємства та територіальної громади виправданим і пропорційним.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відсутності доведених негативних майнових наслідків, відсутності доказів переплати, завищення ціни або неналежного виконання договору, застосування спеціальних наслідків недійсності правочину, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, є непропорційним.
Колегія суддів також відхиляє довід апелянта про те, що суд неправильно застосував правові висновки Верховного Суду та фактично не врахував постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 918/1043/21.
Як вбачається з матеріалів справи, провадження у цій справі зупинялося до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 918/1043/21, а після ухвалення постанови Великою Палатою сторони подавали письмові пояснення з урахуванням відповідної правової позиції. Надалі провадження також зупинялося до розгляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду справи № 922/3456/23. 
Отже, суд не ігнорував зазначену практику Верховного Суду, а навпаки — зупиняв провадження саме з метою врахування актуальних правових висновків у подібних правовідносинах.
При цьому суд правильно виходив із того, що постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 918/1043/21 не усуває необхідності доведення прокурором усіх елементів складу підстав для застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України. Вона не звільняє позивача від обов`язку довести реальне порушення інтересів держави і суспільства, наявність умислу сторони правочину саме на досягнення мети, що завідомо суперечить таким інтересам, а також належність і пропорційність обраного способу захисту.
Натомість апеляційна скарга фактично зводиться до того, що встановлення органом Антимонопольного комітету України факту антиконкурентних узгоджених дій уже саме по собі підтверджує всі необхідні елементи для застосування частини третьої статті 228 ЦК України. З таким підходом колегія суддів не погоджується, оскільки він підміняє цивільно-правову оцінку правочину та його наслідків висновком органу Антимонопольного комітету України про порушення конкурентного законодавства.
Висновок органу Антимонопольного комітету України є належним доказом факту антиконкурентної поведінки учасників торгів. Однак він не є доказом автоматичної недійсності договору, не встановлює цивільно-правових наслідків недійсності правочину, не визначає розмір майнової шкоди державі та не замінює судову оцінку пропорційності заявленого способу захисту.
Колегія суддів також враховує, що Східний офіс Держаудитслужби повідомив про те, що моніторинг процедури закупівлі № UA-2017-09-11-001336-а не проводився, порушення під час проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та протягом його дії не встановлювалися і не документувалися. Така позиція не є самостійною підставою для відмови у позові, проте вона підтверджує відсутність у матеріалах справи спеціально зафіксованих контролюючим органом порушень фінансового характеру, які б свідчили про завдання майнової шкоди державі чи територіальній громаді.
Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що суд порушив вимоги статей 73-79, 86 та 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не надав належної оцінки доказам та ухвалив необґрунтоване рішення.
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий господарський суд встановив обставини укладення спірного договору, його предмет, ціну, факт виконання договору в частині оплати, зміст рішення органу Антимонопольного комітету України, характер заявлених прокурором вимог, позиції учасників справи, а також дослідив питання наявності чи відсутності підстав для застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.
Суд не заперечив сам факт антиконкурентних узгоджених дій, встановлений рішенням органу Антимонопольного комітету України. Навпаки, цей факт був врахований судом. Однак суд дійшов висновку, що сам по собі цей факт не доводить наявності всіх необхідних умов для визнання договору недійсним і застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.
Саме такий підхід відповідає вимогам статті 86 ГПК України, оскільки суд оцінив докази не ізольовано, а в сукупності, з урахуванням предмета доказування у справі та змісту заявленого способу захисту.
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим — рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам. Суд навів мотиви, з яких відхилив доводи прокурора, надав правову оцінку обраному способу захисту, врахував актуальні правові позиції Верховного Суду та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Посилання апелянта на практику судів апеляційної інстанції також не спростовує висновків суду, оскільки така практика не має переваги над правовими висновками Верховного Суду, а особливо над позицією Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, сформульованою саме для забезпечення єдності судової практики у відповідній категорії спорів.
Крім того, у справі № 922/3456/23 саме попередня позиція судів першої та апеляційної інстанцій щодо задоволення подібного позову була переглянута та скасована Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду. Тому наведення окремих апеляційних підходів, сформованих до правового висновку Об`єднаної палати або без урахування його змісту, не може бути самостійною підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів окремо зазначає, що визнання правочину недійсним не може використовуватися як додаткова універсальна санкція за будь-яке порушення конкурентного законодавства. Метою цивільно-правового захисту є відновлення порушеного права або інтересу, а не покарання особи понад ті санкції, які вже передбачені спеціальним законодавством, якщо для цього не доведено належних цивільно-правових підстав.
У разі якщо внаслідок антиконкурентних узгоджених дій замовнику, територіальній громаді або державі було завдано збитків, належним способом захисту може бути вимога про їх відшкодування за умови доведення складу відповідного правопорушення, розміру збитків та причинно-наслідкового зв`язку. Однак у цій справі прокурор обрав інший спосіб захисту — визнання договору недійсним та застосування спеціальних наслідків частини третьої статті 228 ЦК України, не довівши при цьому необхідних умов для його застосування.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що прокурором доведено лише факт встановлення органом Антимонопольного комітету України антиконкурентних узгоджених дій учасників торгів, однак не доведено, що внаслідок укладення та виконання спірного договору державі завдано майнової шкоди, не доведено факту переплати, неналежного виконання договору або отримання товару неналежної якості, а також не доведено пропорційності застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення коштів у дохід держави.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України, положень Закону України «Про публічні закупівлі», Закону України «Про захист економічної конкуренції», а також статей 73-79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Таким чином, суд повно і всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав належну оцінку доказам у їх сукупності, врахував правові висновки Верховного Суду у справах № 918/1043/21 та № 922/3456/23, а також дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним та застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.
У зв`язку з наведеним апеляційна скарга заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.02.2026 у справі № 904/1970/24 підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні в достатній мірі містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", відповідно до якої обсяг обґрунтування судового рішення може різнитися залежно від характеру рішення, а питання достатності мотивування оцінюється у світлі конкретних обставин справи.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, які виникають при вирішенні даного спору як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах.
З урахуванням положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, зокрема статей 203, 215, частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, а також положень законодавства про публічні закупівлі та захист економічної конкуренції, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Також не підтвердилися доводи апелянта про те, що сам факт встановлення антиконкурентних узгоджених дій є достатньою підставою для визнання спірного договору недійсним, а також доводи щодо наявності порушення інтересів держави та необхідності застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння державі майнової шкоди внаслідок укладення та виконання спірного договору, а також не доведено наявності передбачених законом умов для застосування спеціальних наслідків недійсності правочину.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів встановила, що воно ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, які підтверджені належними і допустимими доказами, з наданням оцінки всім істотним доводам учасників справи.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.02.2026 у справі № 904/1970/24 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 76– 79, 86, 236, 269, 270, 273, 274, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.02.2026 у справі № 904/1970/24 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.02.2026 у справі № 904/1970/24 – залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у строки, передбачені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков

Суддя Г.В. Левшина