Іванівський районний суд Одеської області    

Іванівський районний суд Одеської області

Справа № 499/39/26 
Провадження № 2/499/216/26 

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

15 червня 2026 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., за участю секретаря судового засідання Дібрової О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в селищі Іванівка Березівського району Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ратушний Андрій Іванович до Іванівської селищної ради Березівського району Одеської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини
ВСТАНОВИВ:
Позивач, через свого представника, звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд визначити їй, ОСОБА_1 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 додатковий строк – три місяці з дня набрання рішення суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позову позивач посилалася на ту обставину, що ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 10.07.2025 була відкрита справа №499/698/25, за позовною заявою Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 та Приватного сільськогосподарського підприємства «Сухомлинівське» про припинення права власності на земельну ділянку.
Враховуючи що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, між Україною відсутні стосунки та зв`язок, у тому числі з Республікою Білорусь. ОСОБА_1 в серпні 2025 року, намагаючись повідомити ОСОБА_2 про відкриття Іванівським районним судом Одеської області справи № 499/698/25 дізналася що він помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смертi ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до якої входить: земельна ділянка з кадастровим номером 5121880400:01:002:0092, площею 3,3126 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Баранівської сільської ради Іванівського району Одеської області та земельна ділянка з кадастровим номером 5121880400:01:002:0093, площею 0,8508 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Баранівської сільської ради Іванівського району Одеської області, які належали померлому на підставі державних актів. 
ОСОБА_1 є спадкоємицею ОСОБА_3 на підставі заповіту від 21.01.2019, за яким на випадок його смерті заповів громадянці України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 належну йому земельні ділянки.
В наслідок збройної агресії російської федерації проти України, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993року».
Відповідно до вказаного Закону дія Конвенції була зупинена у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь.
Це означає, що дія цієї Конвенції, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та Республіка Білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення.
Проте з дати зупинення ді Конвенціїї 1993 року у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаага. Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» від 10 січня 2002року № 2933-ІІІ Україна приєдналася до Конвенції , яка набрала чинності з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з російською федерацією і Республікою Білорусь.
Враховуючи що через збройну агресією російської федерації проти України, між Україною та Республікою Білорусь відсутнє поштове сполучення, ОСОБА_1 лише 01.12.2025 року отримала нотаріально посвідчену та засвідчену апостилем копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , у зв`язку з чим з незалежних від неї причин не мала можливості своєчасно звернутися до нотаріальної контори та прийняти спадщину.
У судовому засіданні позивач та її представник на задоволенні позову наполягали з підстав, зазначених у ньому, просили визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини терміном три місяці, оскільки такий строк вона пропустила з поважних, незалежних від її волі причин.
Представник позивача у судовому засіданні відзначив, що у липні 2025 року, після відкриття провадження Іванівським районним судом Одеської області у справі за позовом №499/698/25, за позовною заявою Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 та Приватного сільськогосподарського підприємства «Сухомлинівське» про припинення права власності на земельну ділянку, він будучи представником ПСП «Сухомлинівське» повідомив його директора, який є чоловіком позивачки про суть спору та вказав на необхідність повідомити ОСОБА_2 про те, що в суді розглядається така справа та він є відповідачем. Позивачем та її чоловіком вживалися заходи щодо повідомленням про це ОСОБА_2 , однак під час намагання зв`язатися з ОСОБА_2 , який проживав та території Республіки Білорусь, позивач, в серпні 2025 року, дізналася що він помер у 2024 році, та після чого вчинила всі можливі дії для якнайшвидшого отримання документів, які підтверджують його смерть. Про смерть спадкодавця позивач не могла дізнатися вчасно, оскільки поштовий та телефонний зв`язок між Україною та Республікою Білорусь відсутній.
Позивач в свою чергу надала пояснення, згідно яких показала суду, що померлого ОСОБА_2 добре знала, вони були друзями, оскільки його батьки проживали в селі, там де мешкає позивач. ОСОБА_2 давно проживав на території Республіки Білорусь, однак приїжджав до батьків та навідував їх. Вищевказані земельні ділянки ОСОБА_2 отримав у спадок від своїх батьків після їх смерті. Останнього разу позивач бачилася з померлим у 2019 році, він приїздив в України, скла на її ім`я заповіт та віддав їй оригінали цього заповіту та правовстановлюючі документи на земельні ділянки. Також уклав договір оренди з ПСП «Сухомлинське», директором якого є її чоловік. Дані земельні ділянки перебувають в оренді в ПСП «Сухомлинське» і по даний час, орендну плату ніхто не отримує, оскільки ОСОБА_2 мав намір приїхати ще в Україну, однак у зв`язку з війною так і не встиг цього зробити. Про смерть ОСОБА_2 позивач вчасно не могла дізнатися, оскільки хоч в неї і був номер його телефону, однак вони останні роки не в телефонному режимі не спілкувалися. Про смерть ОСОБА_2 вона дізналася в серпні 2025 року.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак після переходу судом до стадії ухвалення судового рішення, надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі.
Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. 
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, у зв`язку з наступним.
У судовому засіданні було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 , місце смерті Республіка Білорусь, м. Гродно, що підтверджується належним чином перекладеною та засвідченою копією свідоцтва про смерть, копія якого апостильована 21.08.2025 року та перекладена на українську мову 04.12.2025 року.
За життя ОСОБА_2 , 21.08.2019 року склав заповіт, відповідно до якого належні йому на праві приватної власності земельні ділянки площею 3,313 га з цільовим призначенням – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та площею 0,850 га з цільовим призначенням – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва заповідав ОСОБА_1 , що підтверджується копією заповіту та копіями державних акті на право власності на земельні ділянки.
Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, право власності на вищевказані земельні ділянки було зареєстровано за померлим ОСОБА_2 в Реєстрі (Державному реєстрі прав) належним чином 25.11.2016 року, наразі земельні ділянки перебувають в оренді ПСП «Сухомлинівське».
Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, даний заповіт чинний та не скасований.
Також, згідно відповіді нотаріуса, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 на території України не заводилася.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з п. 6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Щодо застосування у цій справі норм Закону України «Про міжнародне приватне право» в аспекті підсудності, місця відкриття спадщини та визначення кола спадкоємців, які прийняли спадщину.
Спадкування в Україні регулюється Цивільним кодексом України. Втім за умови наявності в таких відносинах іноземного елемента застосовується норми Закону України «Про міжнародне приватне право».
У частинах першій та другій статті 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» (надалі Закон) зазначено, що право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв`язок із приватноправовими відносинами.
Іноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо).
За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право».
Відповідно до статті 71 Закону спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.
Закон встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом. Одночасно Закон України «Про міжнародне приватне право» передбачає договірну, загальну, альтернативну та виключну підсудність (ст. 75-77).
Згідно із положеннями п. 1 ст. 75 Закону підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
Відповідно доп.1ч.1ст.76 Закону, яка визначає підстави визначення підсудності справ судам України передбачено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом, зокрема у якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.
У п. 1, 3 ч. 1 ст. 77 Закону зазначено, що підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом, зокрема: - якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт; - якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання.
Крім норм даного Закону, спадкування з іноземним елементом може регулюватись нормами міжнародних договорів.
Таким міжнародним договором є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписана від імені України у м.Мінську 22 січня 1993 року і ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР (далі - Конвенція), що на час розгляду судом справи є нечинна (деанонсована).
Так, 01 грудня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України №2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».
Вказаний Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (стаття 2).
Отже, беручи до уваги наведене вище, спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України, тобто спадкування нерухомого майна здійснюється за матеріальним правом держави, на території якого це майно знаходиться (стаття 71 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Виходячи з аналізу наведених вище норм права, місцезнаходження майна спадкодавця, дана справа підсудна Іванівському районному суду Одеської області та регулюється правом України.
З врахуванням наведеного, щодо визначення кола спадкоємців та належних відповідачів у даній справі суд зазначає таке.
У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.
Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ необхідно перевіряти наявність або відсутність спадкової справи щодо спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 619/2796/19.
Отже, при розгляді справ про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України суду з метою встановлення кола спадкоємців за заповітом і за законом, які прийняли спадщину, необхідно, у тому числі, перевіряти наявність заведеної нотаріусом спадкової справи.
Виходячи з аналізу статті 1251 ЦК України, територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування є відповідачами у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття.
Тлумачення вказаних вище норм у їх взаємозв`язку свідчить, що:
- спадкування права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України регулюється правом України. У випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна, тобто, в Україні;
- подання заяви про прийняття спадщини за законодавством російської федерації не звільняє спадкоємця від подання заяви про спадкування за місцем знаходження нерухомого майна, як це передбачено статтею 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» та статтею 1269 ЦК України;
- якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна заяву про прийняття спадщини, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Спадкування права на нерухоме майно, розташованого за межами України, не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для успадкування іншої частини права не нерухоме майно, розташованого на території України, оскільки як міжнародним, так і національним законодавством задекларована незалежність та самостійність відповідних спадкових процесів. Обставини прийняття спадщини за кордоном можуть лише підтверджувати обізнаність спадкоємця про смерть спадкодавця.
Відтак, під час визначення кола спадкоємців та відповідно належного відповідача у даній справі суд бере до уваги, що у випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна в Україні. Якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна в Україні заяву про прийняття спадщини, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Прийняття спадщини за межами України не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для спадкування права на нерухоме майно, розташованого на території України.
Дану позицію виснувала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду в постанові від 13.03.2023 № 398/1796/20 (61-432сво22), яка відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі №320/5056/17-ц (провадження № 61-7333св20), згідно якого чинне законодавство, з урахуванням наявності між Україною та російською федерацією відповідного договору про правову допомогу, не змушує спадкоємця одночасно звертатись із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори на території України та до нотаріальної контори на території російської федерації, що по аналогії приміняється до подібних правовідносин, які склалися у даній справі, оскільки в даному випадку спадкодавець помер на території Республіки Білорусь.
Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Із наявної у матеріалах справи відповіді нотаріуса, вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилася.
Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що реалізація позивачем права на спадкування майна після смерті ОСОБА_2 за заповітом, зокрема, земельних ділянок, які розташовані на території Баранівської сільської, нині Іванівська селищна рада, яка вважається такою, що спадщину не прийняла у визначений законодавством строк, а тому саме Іванівська селищна рада, за встановлених судом фактичних обставин справи, є належним відповідачем у справі.
Схожі висновки виснував Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 березня 2023 року справа №522/21238/19.
Щодо поважності причини пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини.
За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи), яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (частина перша, друга статті 1221 ЦК України).
У статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти (частина перша статті 1268 ЦК України).
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Отже, подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).
Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1297 ЦК України).
У частині першій статті 1270 ЦК України зазначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Статтею 1272 ЦК України передбачено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Отже, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.
При цьому ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 26.06.2019 у справі № 565/1145/17 визначив наступне. Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Наразі такий підхід є усталеним і незмінним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 25 березня 2020 року у справі № 296/12396/18, від 17 грудня 2021 року у справі № 315/386/19, від 29 січня 2024 року у справі № 552/4825/22, від 07 лютого 2024 року у справі № 474/454/18, від 21 лютого 2024 року у справі № 760/4267/21, від 08 червня 2023 року у справі № 585/2163/22 та інші).
Крім того, важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину.
Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно.
У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ необхідно перевіряти наявність або відсутність спадкової справи щодо спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 619/2796/19.
Отже, при розгляді справ про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України суду з метою встановлення кола спадкоємців за заповітом і за законом, які прийняли спадщину, необхідно, у тому числі, перевіряти наявність заведеної нотаріусом спадкової справи.
Також, суд бере до уваги, що відповідно до пункту 1.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року (далі Порядок), при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.
Згідно з пунктом 1.5 глави 10 Порядку, якщо смерть громадянина була зареєстрована на території іншої держави, нотаріусу подається відповідний документ, виданий компетентними органами іноземної держави, який є дійсним на території України за умови його легалізації, якщо інше не передбачено законом, міжнародними договорами України.
Відтак, аналізуючи наведене, необхідно дійти висновку, що у разі, якщо смерть спадкодавця зареєстрована на території іншої держави, при зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, спадкоємець зобов`язаний надати нотаріусу оформлений у встановленому законом порядку документ на підтвердження смерті особи,
Таким чином, оскільки смерть спадкодавця була зареєстрована на території Республіки Білорусь і нотаріус позбавлений можливості в порядку передбаченому п.п.1.3, 1.4 вищезазначеного Порядку, перевірити факт його смерті шляхом безпосереднього доступу до реєстру актів цивільного стану або витребування від органу державної реєстрації актів цивільного стану копії актового запису про смерть спадкодавця, тому саме на позивача, як на спадкоємця, покладений був обов`язок надання відповідного документу про смерть спадкодавця.
Відповідно до матеріалів справи в грудні 2025 року позивач отримала належним чином засвідчену копію свідоцтва про смерть спадкодавця.
У контексті наведеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про те, що для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , який проживав та помер на території іншої держави, разом із заявою про прийняття спадщини, позивач зобов`язаний був надати належним чином оформлений документ, який підтверджує факт смерті спадкодавця, однак якого у нього з незалежних від нього причин не було.
Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, суд враховує, що відсутність свідоцтва про смерть спадкодавця, унеможливила вчасне звернення позивача до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а тому з урахуванням інших вчинених позивачем дій, спрямованих на реалізацію його спадкових прав на спадкове майно, як спадкоємця за заповітом, є поважною причиною пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини.
Отже, позивач пропустив шестимісячний строк, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_2 через обставини, що об`єктивно ускладнювали вчинення ним дій, спрямованих на прийняття спадщини.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 592/18695/18.
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд при ухваленні рішення керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Схожі висновки виснував Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 березня 2023 року в справі №522/21238/19.
Відтак, враховуючи обставини справи, наявність заповіту на користь позивача, як спадкоємця майна ОСОБА_2 ,відсутність заяв про прийняття спадщини від інших спадкоємців за законом та заповітом, які б могли прийняти спадщину, визнання позову відповідачем, а також наведені позивачем причини несвоєчасного подання заяви про прийняття спадщини, які свідчать про наявність об`єктивних та істотних труднощів у питанні подання заяви про прийняття спадщини, суд, з урахуванням свободи заповіту як фундаментального принципу спадкового права, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, тривалістю три місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили.
На підставі викладеного вище, враховуючи ст. 1216, 1217, 1220, 1222, 1235, 1270, 1272 Цивільного кодексу України, ст. 71, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», керуючись ст. 2, 3, 4, 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), в інтересах якої діє адвокат Ратушний Андрій Іванович до Іванівської селищної ради Березівського району Одеської області (місцезнаходження вул. Центральна 93 А, селище Іванівка Березівського району одеської області, код ЄДРПОУ 04378379) про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - задовольнити.
Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , додатковий строк - терміном три місяці після набрання рішенням законної сили для подання до органів, уповноважених займатися відкриттям та веденням спадкових справ заяв про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

  Суддя	Ігор ПОГОРЄЛОВ