Справа № 381/3911/25
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11502/2026
Головуючий у суді першої інстанції: Білоцька Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.

		

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,
суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,
при секретарі Шпирук Ю.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Шипіла Дмитра Олександровича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 березня 2026 року, ухвалене у с-щі Макарів о 09:52 год., у складі судді Білоцької Л.В., повний текст якого складено 06 квітня 2026 року, у цивільній справі № 381/3911/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,- 

ВСТАНОВИВ: 

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою. Зазначав, що 13 травня 2025 року він надав у борг відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн, про що остання власноручно написала розписку. Термін повернення вказаних грошових коштів був визначений сторонами у наступному порядку: до 13 червня 2025 року - 50 000,00 грн; до 13 липня 2025 року - 50 000,00 грн; до 13 серпня 2025 року - 50 000,00 грн. Відповідачка не повернула першу частину боргу своєчасно, на телефонні дзвінки не відповідає і на зв`язок не виходить. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості за розпискою від 13 травня 2025 року в розмірі 150 000,00 грн. 
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 31 березня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Шипіло Д.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилався у позові як на підставу своїх вимог. Зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 посилався на розписку, як самостійний доказ укладення договору позики, передачі та отримання відповідачкою грошових коштів, вказаних у розписці. При цьому, відповідачка не оспорювала вчинений нею правочин, не визнавала його недійсним та/або нікчемним і не посилалася на вчинення цього правочину під впливом обману або тяжкої для неї обставини. Натомість суд першої інстанції надав оцінку доказам відповідачки, зокрема, прийняв показання свідка ОСОБА_3 , яка зазначала, що розписка начебто складалась з іншою метою, взяв до уваги договір оренди приватного будинку від 29 серпня 2024 року, акт приймання-передачі будинку від 29 серпня 2024 року, позовну заяву про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, листування між свідком ОСОБА_3 та дружиною позивача, листування між відповідачкою та позивачем і його дружиною. Разом з тим, відповідно до положень ст. 1051 ЦК України показаннями сторони та свідків не може доводитись факт виконання або невиконання зобов`язання за договором. Вказує, що свідок ОСОБА_3 є адвокатом і представником відповідачки, була присутня при передачі коштів та написанні розписки. В той час коли сторони домовились про грошову позику, між ними вже довгий період існували інші правовідносини, пов`язані з орендою будинку, однак передача коштів відповідачці та оренда будинку є окремими і не пов`язаними між собою обставинами. Звертає увагу на те, що за твердженнями свідка розписка складалась з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна позивача, в той же час текст розписки не мітить такого посилання.
В судовому засіданні адвокат Шипіло Д.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , та приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з наведених у ній підстав.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 13 травня 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 150 000,00 грн і зобов`язалася їх повернути протягом трьох місяців у наступному порядку: до 13 червня 2025 року - 50 000,00 грн; до 13 липня 2025 року - 50 000,00 грн; до 13 серпня 2025 року - 50 000,00 грн. На підтвердження укладення договору ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 розписку від 13 травня 2025 року. В тексті розписки міститься відмітка про те, що вона складена в присутності свідка ОСОБА_3 (а.с. 10).
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не повернула позику в повному обсязі, в липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 150 000,00 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявності обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
На підтвердження укладеного з відповідачкою договору позики та передачу їй грошових коштів позивач ОСОБА_1 надав суду першої інстанції боргову розписку ОСОБА_2 від 13 травня 2025 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 кошти в сумі 150 000,00 грн та зобов`язалася їх повернути протягом трьох місяців у наступному порядку: до 13 червня 2025 року - 50 000,00 грн; до 13 липня 2025 року - 50 000,00 грн; до 13 серпня 2025 року - 50 000,00 грн. 
Відтак, вказана розписка є належним доказом отримання ОСОБА_2 коштів у вказаній сумі та укладення сторонами договору позики.
Заперечуючи проти позову відповідачка ОСОБА_2 не оспорювала, що саме вона склала та підписала розписку від 13 травня 2025 року, натомість посилалася на те, що не отримувала грошові кошти від позивача, зазначаючи, що вказана розписка була написана нею з метою закріплення домовленостей між сторонами у справі щодо компенсації за пошкодження орендованого нею у позивача будинку та майна, яке знаходилося в будинку, та несплачених комунальних послуг. 
Однак, вказані доводи не відповідають змісту самої розписки від 13 липня 2025 року. 
Вказана розписка не містить жодного посилання на те, що вона написана з метою фіксації розміру відшкодування завданої майнової шкоди, а тому, суд першої інстанції мав критично поставитися до пояснень відповідачки щодо безгрошовості наданої нею розписки.
На підтвердження своїх доводів ОСОБА_2 надала копію позовної заяви про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, роздруківки листування між свідком ОСОБА_3 та дружиною позивача і листування між нею та позивачем і його дружиною з приводу укладення та виконання договору оренди приватного будинку від 29 серпня 2024 року.
Проте, у вказаному листуванні відсутні посилання на написання ОСОБА_2 розписки від 13 липня 2025 року як фіксації розміру зобов`язання з відшкодування завданої майнової шкоди. 
Зміст наданої ОСОБА_2 копії позовної заяви про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, та листування не свідчить про те, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були відсутні відносини, що виникли з договору позики, а заборгованість ОСОБА_2 за розпискою від 13 травня 2025 року фактично є заборгованістю, яка виникла в зв`язку з виконанням договору оренди приватного будинку.
Також, відповідачка ОСОБА_2 просила врахувати покази свідка ОСОБА_3 , яка згідно змісту розписки була присутня під час її написання, що і було зроблено судом першої інстанції.
Разом з тим, відповідно до положень ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відтак, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на показах свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку з недоведеністю.
Оскільки ОСОБА_2 не надано належних і допустимих письмових доказів на підтвердження безгрошовості розписки від 13 травня 2025 року, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 13 травня 2025 року в розмірі 150 000,00 грн.
Враховуючи викладене, рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 березня 2026 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підлягає стягненню 1 500,00 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, та 2 250,00 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, а всього 3 750,00 грн. судового збору.
Разом з позовною заявою представник ОСОБА_1 також просив стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн. 
Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.
На підтвердження витрат на правничу допомогу стороною позивача надано копії додаткової угоди № 2 від 01 липня 2025 року до договору про надання правничої допомоги від 20 травня 2025 року, укладеного між адвокатом Шипіло Д.О. та ОСОБА_1 , акту приймання-передачі послуг від 18 липня 2025 року за договором про надання правничої допомоги від 20 травня 2025 року, відповідно до змісту якого загальна вартість наданих послуг складає 18 000,00 грн, копію ордеру на надання правничої допомоги адвокатом Шипіло Д.О. та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Шипіло Д.О. (а.с. 8, 14-15, 16, 17).
Проте, ОСОБА_1 не надав суду копії договору про надання правничої допомоги від 20 травня 2025 року, укладеного з адвокатом Шипіло Д.О., а зі змісту додаткової угоди № 2 від 01 липня 2025 року до договору про надання правничої допомоги від 20 травня 2025 року вбачається, що нею визначено порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката за надання правничої допомоги клієнту у справі щодо стягнення збитків у розмірі 37 800,00 грн та моральної шкоди, тобто в іншій справі, яка не пов`язана з даною справою про стягнення заборгованості за договором позики. 
Враховуючи викладене, у суду відсутні достатні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Шипіла Дмитра Олександровича, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150 000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 750,00 грн. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 червня 2026 року.

Суддя-доповідач: 

Судді: