ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 травня 2026 року
м. Київ

справа № 643/8400/23
провадження № 61-1512св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Індутний-Шматько Станіслав Миколайович, на рішення Московського районного суду 
м. Харкова від 09 вересня 2024 року у складі судді Семенової Я. Ю. та постанову Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року у складі колегії суддів Яцини В. Б., Курила О. М., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради,
про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що 11 листопада 2006 року між сторонами укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 

17 листопада 2020 року рішенням Московського районного суду м. Харкова шлюб, укладений між сторонами, розірвано. 12 лютого 2021 року позивачка уклала шлюб 
з ОСОБА_5 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану 
по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що складено відповідний актовий запис за № 141. Після реєстрації шлюбу вона обрала прізвище чоловіка - « ОСОБА_5 ».

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 
2021 року визначено місце проживання дітей разом з матір`ю ОСОБА_1 та стягнуто з відповідача аліменти на її користь у розмірі 1/2 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 13 серпня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) на дружину щомісячно, починаючи з 13 серпня 2020 року і до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьох років. 

25 січня 2022 року постановою старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) Сулейманової Д. Д. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2021 року.

Вказувала, що згідно з розрахунком заборгованості від 08 травня 2023 року 
у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, сума заборгованості відповідача зі сплати аліментів станом на 01 травня 2023 року складала 197 154,33 грн. 

Згідно з розрахунком заборгованості від 04 травня 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 сума заборгованості відповідача зі сплати аліментів станом на 01 травня 2023 року складала 10 645,14 грн. 

30 травня 2023 року Харківським РУП № 2 ГУ НП в Харківській області за заявою позивача внесено відомості до ЄРДР № 12023226200000408 за частиною першою статті 164 КК України щодо злісного ухилення відповідача від сплати аліментів. Натепер час досудове розслідування триває. 
04 серпня 2023 року рішенням Московського районного суду м. Харкова стягнуто з відповідача на користь позивачки неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 у розмірі 183 393, 33 грн. Стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 у розмірі 10 645,14 грн. 

Вказувала, що з листопада 2019 року позивачка та відповідач не проживали разом та не вели спільного господарства. Позивачка разом з дітьми мешкала у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначала, що позивачка незнятої чи непогашеної судимості не має, на обліку у лікаря нарколога не перебуває. За фахом є перекладачем англійської та німецької мови. Останнє місце роботи - викладач англійської мови в Обласному дитячому неврологічному санаторії № 1 у м. Харкові. 

Позивачка 25 листопада 2022 року вимушено виїхала з України та, починаючи 
з 23 грудня 2022 року, разом з дітьми отримала тимчасовий захист у Федеративній Республіці Німеччина. Натепер родина проживає у місті Берлін у двокімнатній квартирі, діти забезпечені всім необхідним, їх вихованням також займається чоловік позивачки. 

Вказувала, що з моменту розлучення відповідач не бачився з дітьми, ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо їх виховання, не цікавиться їх життям, не надає матеріальної допомоги. Наведене, на думку позивачки, свідчить про те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. 

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Московський районний суд м. Харкова (натепер - Салтівський районний суд міста Харкова) рішенням від 09 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що суди не встановили виключних обставин, які свідчили б про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дітей.
Короткий зміст вимог касаційної скарги

03 лютого 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Індутний-
Шматько С. М., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Салтівського районного суду міста Харкова
від 09 вересня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду
від 27 листопада 2025 року у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Салтівського районного суду міста Харкова від 09 вересня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року і направити справу
на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Індутний-Шматько С. М., як на підстави касаційного оскарження посилається на:
- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі
№ 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 16 січня 2019 року у справі
№ 465/3694/14-ц (провадження № 61-36265св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 592/14785/18 (провадження № 61-8567св19), крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання про те, яку оцінку повинні надавати суди відмові органу опіки у наданні висновку та чи може така відмова (або відсутність висновку через проживання дітей за кордоном) бути перешкодою для захисту прав дітей
та задоволення позову, якщо інші докази підтверджують ухилення одного з батьків від обов`язків;
- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили принцип змагальності сторін, виступивши на боці відповідача, який жодного разу не з`явився в судове засідання, не скористався своїм правом на подання заперечень на позовну заяву. Крім того, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків, які знаходяться за кордоном.

Суди проігнорували наявність заборгованості за аліментами з урахуванням інших фактичних обставин справи, зокрема, триваючу відсутність батька у житті, кримінального провадження за несплату аліментів, виїзд батька за кордон.

Провадження у суді касаційної інстанції

23 лютого 2026 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 3, 4 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У березні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду справи № 643/8400/23 у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 11 листопада 2006 року між сторонами укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 

20 січня 2022 року старшим державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Щербиною А. В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 643/12565/20, виданого 13 грудня 2021 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 аліментів у розмірі 1/4 частини його заробітку на дружину щомісячно, починаючи з 13 серпня 2020 року до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьох років (а. с. 12).

25 січня 2022 року старшим державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Сулеймановою Д. Д. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 
з примусового виконання виконавчого листа №643/12565/20, виданого 13 грудня 2021 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення 
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 аліментів 
у розмірі 1/2 частини його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку на утримання дітей: 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно, починаючи з 13 серпня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 11).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 12023226200000408, 30 травня 2023 року 
до Харківського РУП № 2 ГУ НП в Харківській області надійшла ухвала Московського районного суду м. Харкова, справа № 643/3866/23, провадження 
№1-кс/643/586/23 від 25 травня 2023 року за заявою ОСОБА_1 щодо внесення відомостей до ЄРДР відносно злісного ухилення її колишнього чоловіка ОСОБА_2 від сплати встановлених рішенням суду аліментів (а. с. 13).

Згідно з Витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» 
№ ВР-001398309 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка м. Харкова, Україна, на території України станом на 21 серпня 
2023 року незнятої чи непогашеної судимості не має. Витяг надано для усиновлення, установлення опіки (піклування), створення прийомної сім`ї або дитячого будинку сімейного типу (а. с. 14).

За Витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей 
про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» № ВР-001793003 ОСОБА_9 ( ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка м. Харкова, Україна, на території України станом на 23 листопада 2023 року незнятої чи непогашеної судимості не має. Витяг надано для усиновлення, установлення опіки (піклування), створення прийомної сім`ї або дитячого будинку сімейного типу (а. с. 113).

Згідно з копією довідки № 561 від 17 листопада 2022 року, виданої за підписом старости Потапцівського старостинського округу № 3 виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Наталії Березенко, родина ОСОБА_5 та ОСОБА_1 має статус «Багатодітна сім`я», що підтверджує посвідчення НОМЕР_1 , видане комітетом у справах сім`ї, молоді та спорту по Московському району департаменту у справах сім`ї, молоді та спорту Харківської міської ради 16 серпня 2021 року. Строк дії посвідчення до 19 липня 2032 року. Діти, які перебувають у складі сім`ї: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , 
2014 року народження, ОСОБА_4 , 2017 року народження, ОСОБА_10 , 2021 року народження (а. с. 114).

22 листопада 2023 року старшим державним виконавцем Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кривоноженковою У. Р. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 643/4064/23, виданого 13 листопада 2023 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 у розмірі 10 645,14 грн (а. с. 121).

23 листопада 2023 року державним виконавцем Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Рояновим П. О. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа № 643/4064/23, виданого 13 листопада 2023 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 
на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів 
у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 у розмірі 183 393,33 гривень (а. с. 123).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, отриманою Московським районним судом м. Харкова від 24 січня 2024 року 
з Реєстру територіальної громади міста Харкова, відповідач ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_2 . Крім нього на реєстраційному обліку 
за цією адресою перебувають діти сторін: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 13 серпня 2014 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 09 січня 2018 року (а. с. 94).

15 березня 2024 року від представника третьої особи Департаменту служб 
у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області в особі директора Департаменту служб у справах дітей Малько О. П. надійшли пояснення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. У поданих поясненнях представник третьої особи зазначив, що із позовної заяви та додатків до неї діти разом з матір`ю натепер проживають поза межами м. Харкова та України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язані із захистом дитини» служба у справах дітей за місцем проживання дитини складає висновок про відповідність інтересам дитини позбавлення її батьків або одного з них батьківських прав. Якщо дитина мешкає поза межами м. Харкова, складання зазначеного висновку не в компетенції Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Отже, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування не має можливості надати суду обґрунтований письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дітей (а. с. 159).

З інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19-43852/18/24-Вих від 24 червня 2024 року, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 
09 квітня 2022 року о 19 год 16 хв у пункті пропуску «Шегині» у напряму на виїзд перетнув державний кордон як пішохід (а. с. 219).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
За частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, враховуючи об`єктивні обставини спору, а тільки потім права батьків.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22 (провадження № 61-1450св24), від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23 (провадження № 61-10109св24), від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11 (провадження № 61-9746св24).

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява
№ 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24).

Відповідно до частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. 

Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). 

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, 
а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує 
на довіру.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, 
від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності і не встановили підстав для застосування до відповідача такого крайнього, виключного і надзвичайного способу впливу, як позбавлення його батьківських прав стосовно його дітей.

Суди обґрунтовано взяли до уваги висновки Верховного Суду, сформовані у постановах від 27 лютого 2020 року у справі №161/8507/18 (провадження 
№61-3670св19), від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/14 (провадження № 61-2175св20), від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18 (провадження № 61-7195св20) про те, що не є свідченням свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків стягнення з відповідача за рішенням суду аліментів, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості зі сплати аліментів на час звернення з позовом до суду першої інстанції не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Також суди надали оцінку Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 12023226200000408 від 30 травня 2023 року, згідно з яким 30 травня 2023 року за заявою ОСОБА_1 до ЄРДР було внесено відомості з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за частиною першою статті 164 КК України, а саме щодо ухилення ОСОБА_2 від сплати аліментів, та вірно вказали, що судового рішення, яким встановлено винуватість ОСОБА_2 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 КК України, суду не надано. Натомість, як гарантують положення стаття 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відтак, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що наданий суду витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань є неналежним доказом, який підтверджує свідоме ухилення від сплати відповідачем аліментів.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 24 квітня 2024 року у справі № 726/433/23).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду 
від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23 (провадження № 61-9650св24), судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

З урахуванням наведених обставин колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності не свідчать про необхідність застосування до відповідача такого виключного заходу саме в інтересах дітей.

Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків, надання родичами допомоги у цьому) позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Відповідно до частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно з частиною шостою статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду 
від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року 
у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21).

Щодо відсутності висновку органу опіки та піклування колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року, прийнятій у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22), в якому виснував, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами.

Крім того, відсутність висновку органу опіки та піклування не змінює підходи щодо доказування, оскільки доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, провадження № 61-9746св24).

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі
№ 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 16 січня 2019 року у справі
№ 465/3694/14-ц (провадження № 61-36265св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 592/14785/18 (провадження № 61-8567св19), оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними. 

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Доводи касаційної скарги висновків судів по суті вирішення спору не спростовують та значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами попередніх інстанцій рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 

Тому, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Індутний-Шматько Станіслав Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Салтівського районного суду міста Харкова від 09 вересня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк   	
	О. М. Осіян  	
	Н. Ю. Сакара