РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

27 травня 2026 року	м. Рівне	№460/7048/26	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Максимчука О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, 
В С Т А Н О В И В:
1. Стислий виклад позицій учасників справи
ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся через свого представника до Рівненського окружного адміністративного суду (далі - суд) із адміністративним позовом (позовною заявою) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач), у якому позивач просить суд: 
- визнати протиправною відмову відповідача у перерахунку для позивача щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із зарахуванням до стажу роботи на посаді судді, який дає право на призначення та обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періодів: проходження строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 16.05.1977 по 05.06.1979 — 02 роки 0 місяців 19 днів, половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1979 по 23.06.1983 — 1 рік 10 місяців 26 днів, часу роботи стажистом на посаді помічника прокурора м. Рівне, помічника прокурора міста Рівне, прокурора відділу по догляду за розглядом кримінальних справ в судах з 26.07.1983 по 02.03.1993 — 9 років 07 місяців 05 днів;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату для позивача щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці починаючи з 23.10.2025, виходячи із 84% від суддівської винагороди та загального стажу роботи на посаді судді 37 років 01 місяць 27 днів, зарахувавши додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на призначення та обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періодів: проходження строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 16.05.1977 по 05.06.1979 - 02 роки 0 місяців 19 днів, половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1979 по 23.06.1983 - 1 рік 10 місяців 26 днів, часу роботи стажистом на посаді помічника прокурора м. Рівне, помічника прокурора міста Рівне, прокурора відділу по догляду за розглядом кримінальних справ в судах з 26.07.1983 по 02.03.1993 - 9 років 07 місяців 05 днів, без обмеження граничним (максимальним) розміром;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення перерахунку раніше призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2026 із врахуванням базового розміру посадового окладу судді Рівненського міського суду Рівненської області (враховуючи регіональний коефіцієнт 1,1), виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3328,00 грн, встановленого на 01.01.2026 абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік»;
- зобов`язати відповідача здійснити починаючи з 01.01.2026 для позивача, як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 84% суддівської винагороди судді, який працює на посаді судді Рівненського міського суду Рівненської області (застосовуючи регіональний коефіцієнт 1,1), із врахуванням базового розміру посадового окладу судді місцевого суду, розміру доплат за вислугу років (80%), доплати за перебування на адміністративній посаді в суді 10% посадового окладу та доплати за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці 10% посадового окладу, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3328,00 грн, встановленого на 01.01.2026 абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» (та з урахуванням наступних змін розміру такого прожиткового мінімуму згідно із Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік), без обмеження граничним (максимальним) розміром.
Обґрунтовуючи свій позов, позивач зазначає про те, що відповідач всупереч чинному законодавству та усталеній судовій практиці зарахував йому до стажу роботи на посаді судді виключно періоди безпосередньої роботи на посаді судді, заступника голови, голови Рівненського міського суду Рівненської області з 03.03.1993 по 30.09.2016, та без урахування періоду проходження позивачем строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 16.05.1977 по 05.06.1979, половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1979 по 23.06.1983 та часу роботи стажистом на посаді помічника прокурора м. Рівне, помічником прокурора міста Рівне, прокурора відділу по нагляду за розглядом кримінальних справ в судах. Також позивач зауважує, що відповідачем протиправно не проведено з 01.01.2026 перерахунок його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3328,00 грн, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» з 01 січня 2026 року, і без обмеження граничного розміру. Позивач стверджує, що такі дії відповідача призвели до зменшення розміру призначеного позивачу довічного грошового утримання з 84% до 80% суддівської винагороди, що порушує право позивача на належний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. З огляду на вказане позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
06.05.2026 від відповідача до суду надійшов відзив, де у своїх запереченнях щодо позовної заяви відповідач зазначає про те, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області відсутні законні підстави для зарахування позииач періодів його роботи, що не віднесені до суддівських посад, визначених статтею 137 «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1402-VIII). Щодо перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці відповідач стверджує, що саме на Конституційний Суд України, Верховний Суд, Вищий суд з питань інтелектуальної власності, Вищий антикорупційним суд - щодо суддів цих судів, Державну судову адміністрацію України - щодо суддів місцевих та апеляційних судів, судів, що перебувають в процесі ліквідації, покладено обов`язок при наявності підстав для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, а саме зміни розміру складових суддівської винагороди працюючого судді повідомляти органи Пенсійного фонду України та формувати довідки про такі зміни, а тому вважає, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області відсутні будь-які законні підстави для перерахунку пенсії позивача без належного повідомлення про це відповідними судовими органами. Щодо обрахунку посадового окладу судді з суми 3328 грн, то на думку відповідача така вимога також є безпідставною, оскільки статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2026 рік” чітко встановлено, що з 01.01.2025 база розміру посадового окладу судді має бути обрахована із розміру 2102 грн. З огляду на вказане відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
2. Заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі.
Позовна заява подана до суду 24.04.2026 у електронній формі із використанням електронного кабінету підсистеми ""Електронний суд" ЄСІТС, надійшла до суду і була зареєстрована в автоматизованій системі діловодства суду 24.04.2026. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2026 визначено суддю Максимчука О.О. головуючим суддею (суддею-доповідачем) з розгляду справи за вказаною позовною заявою.
Ухвалою від 28.04.2026 суд залишив позовну заяву без руху через те, що доданий позивачем до позовної заяви платіжний документ підтверджує факт сплати позивачем за подання позову судового збору у розмірі, що є меншим від того розміру судового збору, який позивач зобов`язаний був сплатити відповідно до вимог чинного законодавства, а також встановив позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.
29.04.2026 позивач через свого уповноваженого представника подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано квитанцію про доплату судового збору, до визначеного судом розміру в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою від 04.05.2026 суд прийняв вказану позовну заяву до розгляду і відкрив провадження в адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановив відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позов та витребував у відповідача додаткові докази у справі.
Відповідач скористався правом на подання відзивів на позовну заяву та подав 06.05.2026 до суду відзив, у якому відповідач виклав свої заперечення проти позову. 
На момент розгляду справи по суті і ухвалення судом цього рішення інші заяви, клопотання від учасників справи до суду не надійшли, а також суд не здійснював інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).
З урахуванням вимог частини 4 статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження суд не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
3. Встановлені судом обставини справи та зміст спірних правовідносин.
Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги і заперечення, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що враховані судом при вирішення спору по суті.
Позивач ОСОБА_1 в період з 03.03.1993 по 10.10.2016 обіймав посаду судді Рівненського міського суду Рівненської області, заступника голови та голови Рівненського міського суду Рівненської області. 
Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 №1600-VIІІ ОСОБА_1 звільнено з посади судді Рівненського міського суду Рівненської області.
ОСОБА_1 (позивач) перебуває на обліку у Головному управлінні ПФУ в Рівненській області (відповідача) як отримувач щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону №1402-VIII, що підтверджується наявними у матеріалах справи перерахунками пенсії від 20.09.2018, 04.03.2021, 27.02.2026.
З матеріалів справи слідує, що розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 після останнього перерахунку обчислювався виходячи із суддівської винагороди, відображеної у довідці Територіального управління ДСА в Рівненській області від 09.04.2020 №445-04/20, за змістом якої суддівська винагорода позивача складалась із посадового окладу, доплати за вислугу років 80% посадового окладу, доплати за перебування на адміністративній посаді в суді 10%, доплати за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці 10%. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі №460/6787/20, яке набрало законної сили 25.02.2021, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено повністю, а також вирішено: визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 28.04.2020 №90/03.15-24 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці згідно з заявою від 27.04.2020 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 відсотків від суддівської винагороди згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області від 08.04.2020 №76, виданою 09.04.2020 за №445-04/20, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020.
Розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 обчислюється виходячи із 90% суддівської винагороди, що не заперечується відповідачем та встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили. З 19.02.2020 розмір такого грошового утримання становить 113508,00 грн (126120,00 грн х 90%), що підтверджується проведеним відповідачем розрахунком/перерахунком довічного грошового утримання судді від 04.03.2021.
Позивач 23.03.2026 звернувся до відповідача із заявою, у якій просив здійснити перерахунок і виплачувати належне позивачу щомісячне довічне грошове утримання, виходячи з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3328,00 грн, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» з 01 січня 2026 року без обмеження граничного розміру.
За результатами розгляду вказаної заяви позивача, відповідач листом від 26.03.2026 №8401-8642/Г-02/8-1700/26 повідомив, що Законами України про Державний бюджет України на 2021 - 2026 роки прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, з 1 січня 2021 року, з 1 січня 2022 року, з 1 січня 2023 року, з 1 січня 2024 року, з 1 січня 2025 року та з 1 січня 2026 року залишено на рівні 2102,00 грн. Враховуючи норми статей 135, 142 Закону №1402, з 01.01.2021 розміри складових суддівської винагороди не змінюються, відповідно щомісячне довічне грошове утримання не перераховується, а тому відсутні підстави для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 3028,00 гри. 
Представник позивача 25.03.2026 звернувся до відповідача із адвокатським запитом, у якому просив відповідача повідомити: про причини не проведення з 01.01.2026 перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 , виходячи з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3328,00 грн, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» з 01 січня 2026 року, без обмеження граничного розміру; надати інформацію про те, які періоди професійної діяльності ОСОБА_1 зараховані до його стажу роботи на посаді судді для вирішення питання про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та обчислення його відсоткового розміру.
Відповідач розглянув вказаний адвокатський запит та листом від 01.04.2026 №1700-0202-8/26537 повідомив, що Законами України про Державний бюджет України на 2025-2026 роки прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2025 року та з 1 січня 2026 року, залишено на рівні 2102,00 грн. Враховуючи норми частини 4 статті 142, статті 135 Закону №1402-VIII, Законів України про Державний бюджет України на 2025-2026 роки, перерахунок розміру призначеного ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2026 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 3328,00 грн не проводився. Відповідач також повідомив, що до стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 для вирішення питання про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та обчислення його відсоткового розміру не зараховано: половина періоду навчання у вищому юридичному навчальному закладі, період строкової військової служби та професійної військової служби в збройних силах; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки.
Позивач не погоджується з такими діями відповідача, а тому звернувся до суду з цим позовом з наведеними позовними вимогами до відповідача.
4. Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин та висновки суду.
Встановивши наведені вище фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини, суд вважає, що до спірних правовідносин за наведених фактичних обставин справи підлягають застосуванню такі норми права і висновки Верховного суду про їх застосування.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статус судді у відставці регулюється нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).
Згідно з частиною першою статті 142 Закону № 1402-VIII судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.
Відповідно до положень частини третьої статті 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України (частина 5 статті 142 Закону №1402-VIII).
Таким чином, для того аби визначити розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є необхідним з`ясування стажу його роботи.
Згідно з наявною у матеріалах справи довідкою про обчислення стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання голови Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , виданою Рівненським міським судом Рівненської області, від 10.10.2016 №34/16,стаж роботи позивача, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання станом на 10.10.2016 становить 37 років 1 місяць 27 днів.
Згідно з поданням про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 11.10.2016 №1 стаж роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання становить 39 років 03 місяці 12 днів.
Як слідує з листа відповідача від 01.04.2026 №1700-0202-8/26537, до стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 для вирішення питання про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та обчислення його відсоткового розміру не зараховано: половина періоду навчання у вищому юридичному навчальному закладі, період строкової військової служби та професійної військової служби в збройних силах; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки. 
Щодо такого не зарахування відповідачем до стажу роботи на посаді судді, що дає право на призначення та обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періодів: проходження строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 16.05.1977 по 05.06.1979, половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1979 по 23.06.1983, часу роботи стажистом на посаді помічника прокурора м. Рівне, помічника прокурора міста Рівне, прокурора відділу по догляду за розглядом кримінальних справ в судах з 26.07.1983 по 02.03.1993, суд виходить з наступних міркувань.
Абзацом 4 пункту 34 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України №1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання). 
До набрання чинності Законом України №1402-VIII питання обчислення стажу роботи на посаді судді було врегульоване Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон №2453-VI). 
Згідно із вимогами статті 135 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. 
Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону №2453-VI (в редакції чинній до 28 березня 2015 року) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. 
Таким чином, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. 
Позивача на посаду судді вперше обрано та призначено 03.03.1993, що підтверджується записами його трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.07.1975, довідкою про обчислення стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання голови Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , виданою Рівненським міським судом Рівненської області від 10.10.2016 №34/16 та проведеним відповідачем розрахунком стажу роботи позивача на посаді судді (Форма РС-право).
До набрання чинності Законом України №1402-VIII та Законом України №2453-VI в період роботи позивача на посаді судді Рівненського районного суду Рівненської області, правовідносини щодо порядку обчислення стажу роботи на посаді судді регулювались Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ (далі - Закон №2862-ХІІ).
За приписами абзацу 2 частини четвертої статті 43 Закону №2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Як слідує з довідки про обчислення стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання голови Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , виданої Рівненським міським судом Рівненської області, від 10.10.2016 №34/16, позивач в період з 16.05.1977 по 05.06.1979 проходив службу в Радянській армії, а також в період з 01.09.1979 по 23.06.1983 навчався в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського, що також підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.07.1975 та дипломом серії НОМЕР_2 від 27.06.1983. 
Відповідно до пункту 1 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України. 
За приписами статті 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального заходу суддів» від 10.07.1995 №584/95 (далі - Указ Президента України №584/95) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Відповідно до пункту 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання судді» від 03.09.2005 №865 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, на юридичних факультетах вищих навчальних закладах та календарний період проходження строкової військової служби. 
Верховний Суд у постановах від 19.06.2018 у справі №243/4458/17, від 13.11.2019 у справі №521/2593/17, від 05.12.2019 у справі №592/2737/17, від 13.02.2020 у справі №592/5433/17, від 24.03.2020 у справі №559/512/17, від 29.04.2020 у справі №426/12415/16-а та від 15.11.2021 у справі №580/6051/20 дійшов висновку, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби. Не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, - половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та - періоду проходження строкової військової служби і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Документи, необхідні для призначення щомісячного довічного грошового утримання» Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за №200/14891 (далі – Порядок №3-1) до заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання додаються документи про страховий стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі – Порядок №637). 
Згідно з пунктом 6 Порядку №637 для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються: військові квитки; довідки територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин і установ системи Міноборони, МВС, МНС, Мінінфраструктури, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, ДПС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС. 
Відповідно до пункту 8 Порядку №637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Як суд вже зазначав вище, довідкою про обчислення стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання голови Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 , виданою Рівненським міським судом Рівненської області, від 10.10.2016 №34/16 підтверджується, що позивач в період з 16.05.1977 по 05.06.1979 проходив службу в Радянській армії, а також в період з 01.09.1979 по 23.06.1983 навчався в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського, що також відповідає записам трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 02.07.1975 та диплому серії НОМЕР_2 від 27.06.1983. 
Із змісту пункту 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання судді» №865 від 03.09.2005 слідує, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, на юридичних факультетах вищих навчальних закладах, на посаді слідчого відділу внутрішніх справ та календарний період проходження строкової військової служби. 
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. 
Зазначені вище норми законодавства свідчать про те, що до стажу роботи на посаді судді, який дає право на призначення та обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, зараховується як період проходження строкової військової служби так і половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах. 
Тому, відповідач при обчисленні розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 був зобов`язаний зарахувати позивачу до стажу роботи на посаді судді, яка дає право на визначення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, спірний період проходження позивачем військової служби у Радянській армії з 16.05.1977 по 05.06.1979 (що становить 2 роки 19 місяців) та половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1979 по 23.06.1983 (що становить 1 рік 10 місяців 26 днів).
Щодо не зарахування відповідачем до стажу роботи на посаді судді, яка дає право на визначення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періоду роботи позивача стажистом прокурора м. Рівного, на посаді помічника прокурора м. Рівне та прокурора відділу по нагляду за розглядом кримінальних справ у судах, то суд зазначає таке.
Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ в редакції, чинній на дату обрання ОСОБА_1 на посаду судді, до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Згідно зі статтями 14, 15, 48 Закону СРСР від 30 жовтня 1979 року № 1162-X «Про прокуратуру СРСР» (далі - Закон № 1162-X) у редакції, чинній на час перебування ОСОБА_1 на посадах в органах прокуратури, тобто до дати введення в дію Закону України від 5 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру», прокуратура Союзу РСР очолюється Генеральним прокурором СРСР. Генеральний прокурор СРСР має першого заступника та заступників, що призначаються Президією Верховної Ради СРСР за поданням Генерального прокурора СРСР. Розподіл обов`язків між заступниками провадиться Генеральним прокурором СРСР. У Прокуратурі Союзу РСР утворюється колегія у складі Генерального прокурора СРСР (голова), його першого заступника та заступників за посадою, а також інших керівних працівників органів прокуратури. Персональний склад колегії затверджується Президією Верховної Ради СРСР за поданням Генерального прокурора СРСР. У Прокуратурі Союзу РСР є основні управління, управління та відділи. У складі Прокуратури Союзу РСР утворюється Головна військова прокуратура. Начальниками та заступниками начальників головних управлінь, управлінь та відділів є старші помічники та помічники Генерального прокурора СРСР, які призначаються та звільняються Генеральним прокурором СРСР. Генеральний прокурор СРСР має також помічників з особливих доручень. У основних управліннях, управліннях і відділах є старші прокурори і прокурори, і навіть можуть бути головні спеціалісти-консультанти. Положення про структурні підрозділи Прокуратури Союзу РСР затверджує Генеральний прокурор СРСР. Прокуратура Союзу РСР спільно із зацікавленими міністерствами та відомствами та за погодженням з Центральним статистичним управлінням СРСР розробляє систему та методику єдиного обліку та статистичної звітності про злочинність, розкриття та розслідування злочинів. Прокуратури союзних республік очолюються прокурорами союзних республік. Прокурори союзних республік мають перших заступників та заступників, які призначаються та звільняються Генеральним прокурором СРСР за поданням прокурорів союзних республік. У прокуратурах союзних республік утворюються колегії у складі прокурора союзної республіки (голова) та інших керівних працівників органів прокуратури. Персональний склад колегії затверджується Генеральним прокурором СРСР за поданням прокурора союзної республіки. У прокуратурах союзних республік є управління та відділи. Начальниками та заступниками начальників управлінь та відділів є старші помічники та помічники прокурорів союзних республік. Прокурори союзних республік можуть мати також помічників з особливих доручень. В управліннях та відділах є старші прокурори та прокурори, а також можуть бути головні спеціалісти-консультанти. Структура Прокуратури Союзу РСР затверджується Президією Верховної Ради СРСР за поданням Генерального прокурора СРСР. Структура та штати нижчестоящих органів прокуратури встановлюються Генеральним прокурором СРСР у межах затвердженої чисельності працівників та фонду заробітної плати.
Роз`яснення поняття «прокурор» наведено у статті 56 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1789-XII). Зокрема, під поняттям «прокурор» у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах першій третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34 36, 44, 45, частинах першій, четвертій і шостій статті 46, частині першій статті 47, статті 48, частинах першій четвертій статті 49, статтях 50 і 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2018 року у справі № 9901/602/18 зазначила, що період роботи судді на посадах стажиста та помічника-стажиста прокуратури не охоплюються поняттям «прокурор», визначення якого міститься у статті 56 Закону № 1789-XII, а тому відсутні правові підстави для зарахування до стажу роботи на посаді судді такого періоду роботи (таких посад).
Як слідує із записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 02.07.1975 та довідки прокуратури Рівненської області від 11.10.2016 №11/1-109д, позивач у період із 27.07.1983 по 26.07.1984 обіймав посаду стажиста помічника прокурора м. Рівного, з 27.07.1984 по 16.09.1984 перебував на посаді помічника прокурора міста Рівного, з 17.09.1984 по 02.03.1993 перебував на посаді прокурора відділу по нагляду за розглядом кримінальних справ в судах.
Отже, відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню час роботи ОСОБА_1 на посаді помічника прокурора м. Рівного та прокурора відділу по нагляду за розглядом кримінальних справ в судах з 27.07.1984 року по 02.03.1993.
Водночас до такого стажу судді не зараховується стаж роботи на посаді стажиста помічника прокурора м. Рівного 27.07.1983 по 26.07.1984, оскільки у розумінні Закону №1162-X така посада не охоплюється поняттям «прокурор».
Суд зазначає, що основний розмір щомісячного довічного грошового утримання від суддівської винагороди обчислений позивачу враховуючи стаж роботи на посаді судді - 23 роки 6 місяців 29 днів, що підтверджується розрахунком стажу (Форма РС-право), який є додатком до рішень про перерахунок/розрахунок довічного грошового утримання позивача. 
Про порядок обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на виконання пункту 4 Розділу ІІІ «Приймання, оформлення і розгляд документів органами, що призначають щомісячне довічне грошове утримання» Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України №3-1 представника позивача відповідач повідомив лише листом від 01.04.2026 №1700-0202-8/26537. 
У свою чергу, з урахуванням наведених вище висновків суду щодо наявності права на зарахування до стажу роботи на посаді судді, яка дає право на визначення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періоду проходження строкової військової служби в Радянській армії, половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського та роботи позивача на посаді помічника прокурора м. Рівне, прокурора відділу по нагляду за розглядом кримінальних справ у судах, загальний стаж роботи позивача на посаді судді, який дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становить 36 років 1 місяць 18 днів, який складається з: добровільно зарахованого відповідачем періоду роботи на посаді судді Рівненського міського суду Рівненської області (23 роки 6 місяців 29 днів) та обов`язкових до зарахування періодів проходження строкової військової служби в Радянській армії, половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського та роботи на посаді помічника прокурора м. Рівне, прокурора відділу по догляду за розглядом кримінальних справ в судах (з 16.05.1977 по 05.06.1979 - 02 роки 0 місяців 19 днів, з 01.09.1979 по 23.06.1983 - 1 рік 10 місяців 26 днів, з 27.07.1984 по 02.03.1993 - 08 років 07 місяців 04 дні).
Тому, заявлена позовна вимога про визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із зарахуванням до стажу роботи на посаді судді, який дає право на призначення та обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці періодів: проходження строкової військової служби в Радянській армії з 16.05.1977 по 05.06.1979 - 02 роки 0 місяців 19 днів, половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1979 по 23.06.1983 - 1 рік 10 місяців 26 днів, а також роботи на посаді помічника прокурора м. Рівне, прокурора відділу по догляду за розглядом кримінальних справ в судах з 27.07.1984 по 02.03.1993 - 08 років 07 місяців 04 дні, підлягає частковому задоволенню з урахуванням наведених вище висновків суду про відсутність підстав для зарахування позивачу до стажу роботи на посаді судді періоду роботи позивача на посаді стажиста помічника прокурора м. Рівного.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці починаючи з 23.10.2025, виходячи із 84% від суддівської винагороди та загального стажу роботи на посаді судді 37 років 01 місяць 27 днів, з урахуванням зарахованого судом стажу роботи на посаді судді, який дає право на призначення та обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за періоди проходження позивачем військової служби, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному закладі та роботи на посаді помічника прокурора міста Рівне, прокурора відділу по догляду за розглядом кримінальних справ, без обмеження граничним (максимальним) розміром, суд виходить з наступних міркувань. 
Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Пунктом 2 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України №1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон № 2453-VI, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.
Згідно зі статтею 142 Закону №1402-VI судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:
1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;
2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить:
1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Водночас, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №1402-VIII були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Пунктом 22 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII було визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI.
Водночас пунктом 23 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII було визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI.
Однак, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року №193-IX, який набрав чинності 7 листопада 2019 року, було виключено зазначені вище пункти 22, 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII.
Пунктом 24 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII було установлено, що розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2020 року:
а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII було визначено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Конституційний Суд України, досліджуючи поняття «щомісячне довічне грошове утримання судді», у мотивувальній частині рішення від 14 грудня 2011 року №18-рп/2011 вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний Суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у своїх рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, а також у рішенні від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.
Водночас рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону №1402-VIII зі змінами.
У пунктах 15-17 вказаного Рішення зазначено наступне: «згідно з положеннями пункту 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України).
Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013).
Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне забезпечення або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абзаци п`ятий, шостий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013). Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.
Отже, судді, які вже перебувають у відставці та досягли шістдесятип`ятирічного віку, з об`єктивних причин не мають можливості пройти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді і пропрацювати після цього три роки, що є обов`язковою умовою для отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом України № 1402-VIII.
Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує діючий суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України».
У зв`язку з викладеним, Конституційний Суд України рішенням від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020 пункт 25 розділу Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, яким було передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу, визнав неконституційним.
Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Згідно з частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 Закон № 1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 6 березня 2019 року у справі № 638/12586/16-а, від 11 лютого 2020 року у справі № 200/3958/19-а та від 23 грудня 2020 року у справі № 240/8156/19 висловлював правовий висновок, відповідно до якого правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є факт зміни грошового утримання/складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Водночас, набрання чинності рішенням Конституційного Суду України, яким визнаються неконституційними відповідні норми законодавства, тягне за собою виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів правовідносин до яких застосовуються (застосовувалися) положення законодавства, яке згодом було визнано неконституційним. 
Отже, такі правовідносини безпосередньо пов`язуються з дією закону. Тобто, якщо це один день (втрата чинності повністю чи в окремій частині закону за рішенням Конституційного Суду України з дня його ухвалення), то цей строк закінчується о 24 години 00 хвилини цього дня. Відповідно, з 00 годин 00 хвилин наступного дня, з дати ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України, до правовідносин, що регулюється таким законодавством застосовується норма, що відповідає Конституції України, вступила у силу і діє.
Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у рішенні від 16 червня 2020 року у зразковій справі № 620/1116/20 (провадження Пз/9901/5/20).
Згідно з частиною другою статті 1 Загальної (Універсальної) хартії судді, ухваленої 17 листопада 1999 року Центральною Радою Міжнародної Асоціації Суддів, незалежність судді є важливою умовою для неупередженого судочинства, що відповідає вимогам закону. Незалежність є неподільною. Будь-які інституції чи органи влади як на національному, так і на міжнародному рівні повинні поважати, захищати та охороняти цю незалежність.
Забезпечення державою належного грошового утримання судді є запорукою дотримання гарантій права особи на розгляд справи незалежним і безстороннім судом та збереження справедливого балансу між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права особи.
Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розмір якого повністю залежить від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Важливою є і послідовність дій законодавця, особливо з огляду на сферу суспільних відносин, у якій може проявлятись непослідовність.
Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
Як було зазначено вище, положеннями частини третьої статті 142 Закону № 1402-VIII передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Вказаною нормою визначено інший підхід до обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, ніж той, з якого виходив Позивач.
Суд звертає увагу на статтю 2 Рекомендації Ради Європи CM/Rec (2007) 7 Комітету міністрів державам - членам щодо належного адміністрування щодо принципу законності, в якій зазначено, що адміністрування державні органи повинні діяти відповідно до закону. Вони не повинні вживати довільних заходів, навіть застосовуючи свій розсуд.
У контексті принципу законності загальноприйнято вважати, що незастосування закону можливо лише за умови:
1. встановлення судом ознак неконституційності такого закону вцілому або окремих його положень (частина четверта статті 7 КАС України): якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії; у такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України;
2. подолання судом встановлених колізій та застосування іншого акта вищої або такої ж юридичної сили (частина третя та п`ята статті 7 КАС України): у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України; якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України;
3. встановлення судом, що окремі положення закону не відповідають критерію «якість закону».
При цьому, частина третя статті 142 Закону №1402-VIII неконституційною не визнавалась, а також вказана норма повною мірою відповідає критерію якості закону та не вступає в колізію з іншими нормами законів, що дозволяло б відповідачу не застосувати її стосовно позивача (у протилежному випадку рішення відповідача прямо б суперечило вимогам частини другої статті 19 Конституції України).
Тобто, у цьому випадку при перерахунку довічного грошового утримання судді слід застосовувати норму закону, яка визначає суддівську вислугу і є чинною на час виникнення спірних правовідносин.
У Рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - «переживаючої» (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.
Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. Відповідно до позиції Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018).
Зазначена позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 липня 2021 року у справі № 200/9113/20-а, в якій предмет спору стосувався призначення та перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів.
Тобто, особи, яким щомісячне довічне грошове утримання призначено на підставі раніше діючого закону, мають право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці у розмірі та у порядку, визначеному чинним на час здійснення такого перерахунку закону. 
У цій справі такими нормами є положення Закону України №1402-VIII.
Отже, оскільки чинним Законом України № 1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування щомісячного грошового утримання, тому відсутні правові підстави для обрахунку щомісячного грошового утримання судді одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розміру щомісячної суддівської винагороди) за Законом № 1402-VIII, а розміру відсотку - за законом, чинним на момент виходу судді у відставку.
Як зазначено Конституційним Судом України в Рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012, рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 1), ратифікованих Україною та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7). Гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.
Суд зазначає, що визначення розміру довічного грошового утримання на підставі норм Закону України № 1402-VIII (50% і більше) не призводить до порушення гарантованих статтею 22 Конституції України права Позивача, оскільки розмір довічного грошового утримання, на який має право Позивач, за нормами Закону України № 1402-VIII, не є меншим. 
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic» № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Як зазначено у пункті 28 рішення у справі «Молдавська проти України» (заява № 43464/18), суд враховує те, що закон, який застосований у цій справі не містить жодного положення, яке могло б ввести в оману заявника щодо його чинності та релевантності до відповідних правовідносин, а тому обмеження щодо реалізації відповідних прав скаржника було передбачуваним і обґрунтованим
Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1)»), серія А, № 30, пункти 48-49; «Мелоун проти Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), серія А, № 82, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), серія А, № 226-А, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), серія А № 176-В, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) заява № 18390/91; пункт 29).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина п`ята статті 242 КАС України).
Правова позиція щодо застосування відсоткового значення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці міститься в постанові Верховного Суду від 27.09.2021 у справі №580/585/21 (адміністративне провадження № К/9901/25475/21).
Як зазначалося вище, загальний стаж роботи позивача на посаді судді, який дає право на призначення (перерахунок) та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становить 36 років 1 місяць 18 днів, який складається з: добровільно зарахованого відповідачем періоду роботи на посаді судді Рівненського міського суду Рівненської області (23 роки 6 місяців 29 днів) та необхідних для зарахування періодів проходження строкової військової служби в Радянській армії, половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського та роботи на посаді помічника прокурора м. Рівне, прокурора відділу по догляду за розглядом кримінальних справ в судах (з 16.05.1977 по 05.06.1979 - 02 роки 0 місяців 19 днів, з 01.09.1979 по 23.06.1983 - 1 рік 10 місяців 26 днів, з 27.07.1984 по 02.03.1993 - 08 років 07 місяців 04 дні).
Отже, виходячи із встановленого стажу роботи на посаді судді відповідач зобов`язаний обчислити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_1 при його розрахунку виходячи з 82% суддівської винагороди (50% - за 20 років стажу + 32% за 16 років стажу х 2%).
Відповідно до пункту 23 частини першої статті 4 КАС України похідна позовна вимога – вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
За правилами частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Зважаючи на попередній висновок суду про протиправність оскаржуваної відмови в частині незарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на призначення та обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періодів проходження строкової військової служби, половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського, часу роботи на посаді помічника прокурора м. Рівне, прокурора відділу по догляду за розглядом кримінальних справ в судах, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для часткового задоволення похідної позовної вимоги зобов`язального характеру, а саме зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 починаючи з 23.10.2025, виходячи з 82% від суддівської винагороди та загального стажу роботи на посаді судді 36 років 1 місяць 18 днів, зарахувавши додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на призначення та обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, період проходження строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 16.05.1977 по 05.06.1979 (02 роки 0 місяців 19 днів), половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1979 по 23.06.1983 (1 рік 10 місяців 26 днів), часу роботи на посаді помічника прокурора м. Рівне, прокурора відділу по догляду за розглядом кримінальних справ в судах з 27.07.1984 по 02.03.1993 (8 років 07 місяців 04 дні), без обмеження граничним (максимальним) розміром.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо непроведення перерахунку раніше призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2026 із врахуванням базового розміру посадового окладу судді Рівненського апеляційного суду (враховуючи регіональний коефіцієнт 1,1), розміру доплат за вислугу років (84%), виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3328,00 грн, встановленого на 01.01.2026 абзацом четвертим статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік", суд зазначає таке.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України передбачає, що виключно законами України встановлюються, зокрема, Державний бюджет України.
Закон про Державний бюджет України - закон, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду (пункт 24 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, а також форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Статтею 4 Закону України №1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України “Про судоустрій і статус суддів”. 
Відповідно до частини першої статті 135 Закону України №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. 
Питання виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці врегульоване статтею 142 Закону України №1402-VIII, частиною четвертою якої встановлено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. 
Відповідно до частин другої, четвертої статті 135 Закону №1402-VIII, яка згідно з рішенням Конституційного Суду України №4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” №1774-VIII від 06.12.2016, базовий розмір посадового окладу судді становить: 
1) судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 
2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 
3) судді Верховного Суду 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. 
Таким чином, розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці чітко залежить від встановленого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб. 
У рішенні від 08 квітня 2016 року №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя. 
У рішенні від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.
У рішенні від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. 
Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. 
Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року №3- рп/2013, від 04 грудня 2018 року №11-р/2018. 
Згідно статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо, наведено у Законі України «Про прожитковий мінімум» №966-XIV від 15.07.1999 (далі – Закон України №966-XIV).
Відповідно до статті 1 Закону України №966-XIV прожитковий мінімум є вартісною величиною достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. 
Отже, наведеною правовою нормою закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, відносно яких визначається прожитковий мінімум. 
Статтею 4 Закону України №966-XIV передбачено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження. 
Законом України №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді. При цьому, судді вказаним Законом не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо. 
Натомість статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» №1082-ІХ від 15.12.2020, на 2021 рік було установлено, що прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить 2270,00 грн, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні. Таким чином, вперше для визначення базового розміру посадового окладу судді була запроваджена спеціальна розрахункова величина, розмір якої становить 2102,00 грн.
Аналогічним чином, відповідними нормами Законів Про Державний бюджет України на відповідний рік, разом із встановленням на 01 січня 2022, 2023, 2024, 2025, 2026 років прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2481,00 грн (2022 рік), 2684,00 грн (2023 рік), 3028,00 грн (2024 та 2025 роки), 3328,00 грн (2026 рік), відповідно, був передбачений такий вид прожиткового мінімуму, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, розмір якого становить 2102,00 грн. 
До 2021 року для розрахунку базового розміру посадового окладу застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як це передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII. 
Зміни до Закону України №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, а також до Закону №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, відсутні. 
Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону України №1402-VIII, які мають пріоритет стосовно інших, непрофільних законів. 
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5- рп(II)/2020, до судів різних видів юрисдикції ставиться вимога застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): закон пізніший має перевагу над давнішим (lex posterior derogat priori) закон спеціальний має перевагу над загальним (lex specialis derogat generali) закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість. 
Водночас, Закон України №1082-ІХ фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону України №1402-VIII. 
Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 10 листопада 2021 року по справі №400/2031/21 вказав, що Законом України “Про прожитковий мінімум” не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як “прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру судді”. При цьому судді також цим Законом не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватись окремо. 
Окрім того, Верховний Суд України, зауважував що Закон про Державний бюджет не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні ( виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. Тобто у національному законодавчому полі існує колізія положень трьох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо застосувавши загальний принцип права “спеціальний закон скасовує дію загального закону”. Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм, коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права. Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону, тобто Закону №1402-VIII, а положення Закону №966-XIV вважати загальними нормами.
На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). 
Таким чином, Законом України №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій. 
Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 лютого 2026 року у справі №200/2309/25, вважаючи, що висновки, викладені в раніше ухваленій постанові Верховного Суду від 17 листопада 2025 року у справі №520/32171/24, про те, що для визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, повинен застосовуватись прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн. відповідно до Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” та, відповідно, що з 01 січня 2024 року не відбулась зміна розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, а отже відсутні правові підстави для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачці як судді у відставці, є такими, що не ґрунтуються на правильному правозастосуванні, відступила від таких висновків і сформулювала наступні:
1) у зв`язку зі збільшенням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом про Державний бюджет України на відповідний рік станом на 1 січня, а також зумовленим цим зростанням розміру суддівської винагороди, розрахунок якої здійснюється на основі прожиткового мінімуму, у суддів у відставці виникає право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання;
2) для визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, підлягає застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі, встановленому законом про Державний бюджет України на відповідний рік та, відповідно, у разі його збільшення порівняно з попереднім роком з 01 січня, наявні правові підстави для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. 
За наведеного заміна при обчисленні складових суддівської винагороди гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня відповідного року на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102,00 грн) є протиправною. 
Відповідно до статті 7 «Про Державний бюджет України на 2026 рік» №4695-IX від 03.12.2025, в Україні установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом 01.01.2026 на рівні 3328,00 гривні.
Саме такий розмір, на переконання позивача, повинен враховуватись як розрахункова величина для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. 
Разом з тим, як слідує з листа відповідача від 26.03.2026 №8401-8642/Г-02/8-1700/26, наданого на звернення позивача, відповідач повідомив, що Законами України про Державний бюджет України на 2021-2026 роки прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року, з 1 січня 2022 року, з 1 січня 2023 року, з 1 січня 2024 року, з 1 січня 2025 року та з 1 січня 2026 року залишено на рівні 2102,00 грн, а тому немає підстав для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 3028,00 грн. 
При цьому, відповідач у спірних правовідносинах не врахував, що визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом України №1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Оскільки з 01.01.2026 підвищився розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 3328,00 грн, відповідач, маючи в своєму розпорядженні відомості щодо складових суддівської винагороди, його відсоткового розрахунку виходячи зі стажу роботи на посаді судді, був зобов`язаний здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці без його додаткового звернення на підставі матеріалів пенсійної справи. 
Однак відповідач у випадку спірних правовідносин, не проводячи для позивача такий перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи із розрахункової величини – прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2026 року (3328,00 грн), діяв протиправно.
Розмір суддівської винагороди, визначений статтею 135 Закону України №1402-VIII, і, відповідно, розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, може змінитися лише у разі зміни прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлюється законом України про бюджет на відповідний рік. Про ці зміни Пенсійний фонд знає безпосередньо з Закону. За таких обставин, довідка про суддівську винагороду має виключно інформаційний характер. Видаючи таку довідку, голова суду чи інша особа, що діє від його імені, лише інформує Пенсійний фонд про розмір та складові суддівської винагороди судді, що працює на відповідній посаді. 
Конституційним Судом України у Рішенні від 18.02.2020 № 2-р/2020 (частина шоста пункту 16) висловлено юридичну позицію про “автоматичне” здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у разі збільшення розміру такої винагороди. Положення пунктів 1, 3 Розділу ІІ та пункту 2 Розділу ІІІ Порядку № 3-1, які передбачають необхідність звернення судді та надання довідки про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, не узгоджуються з принципом “автоматичності” перерахунку, про який йдеться у Рішенні Конституційного Суду України від 18.02.2020. 
Таким чином, на виконання Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020, Пенсійний фонд України та/або його органи повинен проводити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у разі зміни розміру складових суддівської винагороди працюючого судді, автоматично, незалежно від подання довідки про суддівську винагороду судді, що працює на відповідній посаді.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі №640/10564/21, від 12 вересня 2023 року у справі №540/7777/21, від 28 листопада 2023 року у справі №640/16655/21.
Відтак відповідач, не застосувавши наведені норми та правові висновки Верховного Суду у спірних правовідносинах, діяв не у відповідності та не у спосіб передбачений Законом, з огляду на що позовні вимоги позивача у цій частині також підлягають задоволенню.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Підсумовуючи наведене вище, зважаючи на встановлені обставини справи і наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, з урахуванням застосованих до них висновків Верховного Суду, суд дійшов до висновку про те, позов належить задовольнити частково шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці починаючи з 23.10.2025, виходячи із 82% від суддівської винагороди та загального стажу роботи на посаді судді 36 років 1 місяць 18 днів, зарахувавши додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на призначення та обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періодів: проходження строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 16.05.1977 по 05.06.1979 (02 роки 0 місяців 19 днів); половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1979 по 23.06.1983 (1 рік 10 місяців 26 днів); часу роботи на посаді помічника прокурора м. Рівне, прокурора відділу по догляду за розглядом кримінальних справ в судах з 27.07.1984 по 02.03.1993 (8 років 07 місяців 04 дні), без обмеження граничним (максимальним) розміром, а також слід зобов`язати відповідача здійснити починаючи з 01.01.2026 позивачу, як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 82% суддівської винагороди судді, який працює на посаді судді Рівненського міського суду Рівненської області (застосовуючи регіональний коефіцієнт 1,1), із врахуванням базового розміру посадового окладу судді місцевого суду, розміру доплат за вислугу років, доплати за перебування на адміністративній посаді в суді 10% посадового окладу та доплати за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці 10% посадового окладу, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3328,00 грн, встановленого на 01.01.2026 абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» (та з урахуванням наступних змін розміру такого прожиткового мінімуму згідно із Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік), без обмеження граничним (максимальним) розміром.
5. Розподіл судових витрат.
З огляду на приписи чинного законодавства при зверненні до суду із позовною заявою у цій справі позивач сплатив до бюджету судовий збір у розмірі 2129,92 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжними документами. З урахуванням наведеного та оскільки суд визнав по суті обґрунтованою позовну вимогу позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання його до вчинення певних дій, то понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у зв`язку із розглядом справи (за подання позовної заяви) підлягають присудженню на його користь у розмірі 1064,96 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 263, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, - задовольнити частково. 
Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 із зарахуванням до стажу роботи на посаді судді, який дає право на призначення та обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періодів: проходження строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 16.05.1977 по 05.06.1979 (02 роки 0 місяців 19 днів), половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1979 по 23.06.1983 (1 рік 10 місяців 26 днів), часу роботи на посаді помічника прокурора м. Рівне, прокурора відділу по догляду за розглядом кримінальних справ в судах з 27.07.1984 по 02.03.1993 (8 років 07 місяців 04 дні). 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 починаючи з 23.10.2025, виходячи із 82% від суддівської винагороди та загального стажу роботи на посаді судді 36 років 1 місяць 18 днів, зарахувавши додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на призначення та обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періодів: проходження строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 16.05.1977 по 05.06.1979 (02 роки 0 місяців 19 днів), половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1979 по 23.06.1983 (1 рік 10 місяців 26 днів), часу роботи на посаді помічника прокурора м. Рівне, прокурора відділу по догляду за розглядом кримінальних справ в судах з 27.07.1984 по 02.03.1993 (8 років 07 місяців 04 дні), без обмеження граничним (максимальним) розміром.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо непроведення перерахунку раніше призначеного ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2026 із врахуванням базового розміру посадового окладу судді Рівненського міського суду Рівненської області (враховуючи регіональний коефіцієнт 1,1), виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3328,00 грн, встановленого на 01.01.2026 абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити починаючи з 01.01.2026 ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 82% суддівської винагороди судді, який працює на посаді судді Рівненського міського суду Рівненської області (застосовуючи регіональний коефіцієнт 1,1) із врахуванням базового розміру посадового окладу судді місцевого суду, розміру доплат за вислугу років, доплати за перебування на адміністративній посаді в суді 10% посадового окладу та доплати за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці 10% посадового окладу, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3328,00 грн, встановленого на 01.01.2026 абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», без обмеження граничним (максимальним) розміром.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2129,92 гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ); 
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (місцезнаходження: вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, код ЄДРПОУ: 21084076). 

Суддя         Олександр МАКСИМЧУК