СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3615/24

пр. № 2/759/184/26
18 червня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді: Бабич Н.Д.,
при секретарі: Олійникової Н.О.,
за участю:
представника позивача за первісним позовом: ОСОБА_1 ,
представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 : ОСОБА_3 ;
представника відповідача за первісним позовом та третьої особи за зустрічним позовом ОСОБА_4 : ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Головне управління ДПС у м. Києві про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

20 лютого 2024 року ОСОБА_6 через свого представника Столяр О.І. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 03.03.2021 року в загальному розмірі 9 911 389 гривень 54 копійки ( в тому числі 2 627 660 грн. 00 коп. основної суми боргу, 57 664 грн. 54 копійки -3% річних, 7 015 852 грн. 20 копійок пені та 210 212 грн 80 копійок штрафу). Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачами зобов`язань за вказаним договором позики.
Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Бабич Н. Д. від 27.02.2024 року у вищезазначеній справі відкрито провадження за правилам загального позовного провадження.
Згідно до заяв про зменшення розміру позовних вимог від 26.04.2024 року та від 11.03.2024 року позивач ОСОБА_6 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в загальному розмірі 2 148 297 гривень 00 копійок.
Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2024 року відмовлено в прийнятті до спільного розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, поданої в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 19.09.2024 року залучено в якості якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , клопотання відповідача ОСОБА_2 про залучення третьої особи Головне управління Державної податкової служби у м. Києві залишено без задоволення.
Постановою Київського апеляційного суду від 27.12.2024 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2024 року скасовано, справу в частині прийняття до розгляду зустрічного позову направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 18.02.2025 року поновлено ОСОБА_2 пропущений процесуальний строк для подання зустрічної позовної заяви, прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним для спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про стягнення боргу.
Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 29.05.2025 року залучено в якості якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління ДПС у м. Києві.
Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 16.09.2025 року зупинено провадження у справі до розгляду справи та набрання законної сили рішення в цивільній справі №369/7175/24, яка перебуває в провадженні Києво- Святошинського районного суду Київської області за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 03.03.2021 року.
Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Бабич Н. Д. від 27.02.2026 року провадження по цивільній справі за за первісним позовом ОСОБА_6 - ОСОБА_1 про відновлення провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним поновлено.
Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 21.04.2026 року закрито підготовче провадження по даній справі та справу призначено до розгляду по суті. 
В судовому засіданні представник позивача підтримала первісний позов, просила суд його задовольнити, з підстав викладених в позові, в задоволенні зустрічного просила суд відмовити, вказуючи на його необгрунтованість та безпідставність. Представником ОСОБА_1 подано відзив на зустрічний позов.
Представники відповідачів за первісним позовом позов ОСОБА_6 не визнали, подали до суду відзиви, в яких виклали свою позицію. Зустрічний позов підтримали з підстав зазначених у ньому. Подали відзиви на первісний позов.
Треті особи та їх представники в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та докази надані сторонами, прийшов до висновку щодо задоволення позовних вимог за первісним позовом, та про відмову у задоволенні вимог за зустрічним позовом виходячи з наступних обставин. 
На обґрунтування первісного позову позивач ОСОБА_6 посилався на те, що 

03.03.2021 року між ОСОБА_9 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони укладено Договір позики. Відповідно до п. 1 Договору позики «ПОЗИКОДАВЕЦЬ передав ПОЗИЧАЛЬНИКУ у власність грошові кошті в сумі 2 627 660 грн. 00 коп., а ПОЗИЧАЛЬНИК зобов`язаний повернути отримані кошти до 01.06.2021 року включно.».
Пунктом 2.6 Договору позики встановлено, що «В строк до 01.06.2021 року ПОЗИЧАЛЬНИК зобов`язується повернути суму позики в розмірі 2 627 660 грн. 00 коп. (два мільйони шістсот двадцять сім тисяч шістсот шістдесят гривень 00 копійок)».
На підтвердження факту передачі грошових коштів в розмірі, встановленому договором позики Позичальником видана розписка про підтвердження отримання коштів у розмірі 2 627 660 грн. 00 коп. (два мільйони шістсот двадцять сім тисяч шістсот шістдесят гривень 00 копійок), що також підтверджено п. 4.1 договору позики.
На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 03.03.2021 року між ОСОБА_9 з однієї сторони та ОСОБА_4 другої сторони укладено Договір поруки, відповідно до якого забезпечено виконання всіх зобов`язань позичальника ОСОБА_2 за Договором позики на суму основного боргу в розмірі 2 627 660 грн. 00 коп.. 
02.02.2024 року Позивач направив Відповідачам Вимоги про виконання порушених зобов`язань за Договором позики. Копії вимоги, квитанцій та описів вкладення до поштових відправлень додаються, вказував, що станом на 20.02.2024 року зобов`язання за Договором позики досі не виконанні, грошові кошти не повернуті ні Позичальником, ні Поручителем.
У відзиві на первісну позовну заяву відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_6 заявив вимоги про стягнення заборгованості за двома договорами позики, укладеними з інтервалом в один день, а гроші вона отримувала тільки раз, вважає укладений 04.03.2021 року нотаріально посвідчений договір позики новацією договору позики від 03.03.202 року, оскільки воля сторін була спрямована за зміну договору позики від 03.03.2021 року.
У відзиві на первісний позов відповідач ОСОБА_4 підтверджує наявність наміру в отриманні та отримання коштів ОСОБА_2 в позику орієнтовно в 2020 році, оскільки в той час ОСОБА_2 спільно зі своїм чоловіком займались багатоквартирного житлового будинку та вказав, що наскільки йому відомо ОСОБА_2 вклала позичені кошти у вказане будівництво, а ОСОБА_4 став поручителем за вказаним договором позики. Пояснив, що навіть на відсутності договору позики погашалась заборгованість ОСОБА_2 , з огляду на що ним було сплачено грошові кошти в розмірі 262000 грн., а в ОСОБА_2 виникли фінансові труднощі в підприємницькій діяльності, що й зумовило неможливість погашати борг. Послався не недійсність укладеного договору позики від 03.03.2021 року, як укладеного за відсутності згоди чоловіка позичальниці ОСОБА_2 на його укладення та порушення вимог ст. 65 Сімейного кодексу України.
В обґрунтування зустрічної позовної заяви від 25.04.2024 року ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним відповідач просить визнати недійсним договір позики від 03.03.2021 року та застосувати наслідки недійсності вказаного договору, передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України. В обґрунтування своїх доводів ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_6 вже звернувся з відповідними вимогами про стягнення боргу за договором позики від 04.03.2021 року до відповідачки ОСОБА_2 в рамках іншої справи, а тому зобов`язання за договором позики від 03.03.2021 року мають бути припинені в зв`язку з новацією боргу та укладенням нотаріально посвідченого договору позики від 04.03.2021 року.
У відзиві на зустрічний позов представник позивача ОСОБА_1 вказує на те, що в кінці лютого 2021 року до ОСОБА_6 з проханням про надання їй в позику грошових коштів в орієнтовному розмірі 5,5 млн. гривень звернулась його знайома громадянка ОСОБА_2 . Після детального погодження умов та порядку надання відповідної суми коштів та в зв`язку з тим, що майна її чоловіка ОСОБА_10 було недостатньо для забезпечення виконання зобов`язань на погоджену сторонами суму, між сторонами було погоджено необхідність укладення двох договорів позики ( від 03.03.2021 року та від 04.03.2021 року) на різні суми боргових зобов`язань (2627660 грн. та 2 952100 грн.), на різні валюти зобов`язань, поручителем та іпотекодавцем за одним з них виступав ОСОБА_10 , а за іншим поручителем став ОСОБА_4 . Позичені кошти були необхідні для інвестування в будівництво будинку, також були вкладені в господарську діяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (чоловіка позичальниці), що також підтверджує відповідач ОСОБА_4 .. Вважає, що доводи ОСОБА_2 про новацію договору від 03.03.2021 року спростовуються умовами відповідних договорів, наявність оригіналів яких у позивача підтверджує наявність окремих зобов`язань за двома окремими договорами позики на різні суми, дати, з різними поручителями (відповідні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17), а тому просить в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити.
10.04.2024 року (до подачі зустрічного позову) відповідачем ОСОБА_2 подано додаткові пояснення по справі щодо підстав для визнання спірного договору позики недійсним, в яких ОСОБА_2 ставить питання про визнання недійсним договору позики від 03.03.2021 року, укладеного між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем та застосування наслідків недійсності вказаного договору з підстав укладення даного договору позивачем ОСОБА_6 як суб`єктом підприємницької діяльності за відсутності ліцензії на передання коштів в позику з метою отримання прибутку. З вказаних підстав вважає, що договір позики порушує п. 5 ст. 14 Закону України 1953-IX «Про фінансові послуги та фінансові компанії» та вимоги Закону України «Про фінансові послуги та державне рулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року в частині необхідності отримання ліцензії на надання фінансової послуги у вигляді передання коштів в позику.
У запереченнях на додаткові пояснення представник позивача ОСОБА_6 зазначає про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики та вказує, що ні Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ні іншими законами станом на момент укладення договору позики від 03.03.2021 року не передбачалась необхідність отримання ліцензії на надання фінансової послуги фізичними особами - підприємцями, а ОСОБА_6 , укладаючи договір позики від 03.03.2021 року не був суб`єктом отримання ліцензії на надання фінансових послуг, тим більше, що договір позики укладено ОСОБА_6 як фізичною особою, а не ФОП. Зазначає, що п. 5 ст. 14 Закону 1953-IX «Про фінансові послуги та фінансові компанії» набув чинності 11.02.2022 року, а тому не був чинним станом на момент укладення оспорюваного договору позики від 03.03.2021 року і не підлягає до застосування взагалі.
14.02.2025 року третьою особою ОСОБА_7 подано додаткові пояснення по суті первісного та зустрічного позову, в яких ОСОБА_7 просить визнати недійсним договір позики від 03.03.2021 року, вказує про недобросовісність заявлених позовних вимог про стягнення боргу, оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів за двома договорами позики на великі суми, укладеними з інтервалом в 1 день, що на думку заявника свідчить про об`єктивну неможливість надання двох позик поспіль ОСОБА_6 , оскільки позикодавець, як ФОП, не міг мати доходи, які перевищували 1млн. гривень на рік, а тому не міг видати ОСОБА_2 позику на загальну суму 5,5 млн. гривень за двома договорами позики. Посилається на недійсність укладеного договору позики, як укладеного за відсутності його згоди як чоловіка позичальниці ОСОБА_2 .
У відповіді на додаткові пояснення представник позивача ОСОБА_1 посилається на безпідставність доводів ОСОБА_7 , оскільки належним чином підтверджено існування двох окремих договорів позики з різними датами укладення, різними сумами позики, різними поручителями, виконання за договорами здійснювалось в різному порядку та різною валютою зобов`язання, заперечує наявність новації договору. Стверджує, що у позикодавця ОСОБА_6 станом на момент укладення вказаних договорів були більш ніж достатні кошти для передання в позику, отримані не тільки від здійснення підприємницької діяльності, але й від продажу належних йому численних об`єктів нерухомого майна та від укладення інших цивільно - правових договорів, предметом яких було, в тому числі залучення коштів від інших осіб.
Протокольною ухвалою Святошинського районного суду від 13.06.2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання обов`язковою явки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відмовлено, задоволено клопотання про надання позивачем оригіналів договору позики та розписки від 03.03.2021 року. 
Суд, заслухавши учасників процесу та розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази,які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 03.03.2021 року між ОСОБА_9 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони укладено Договір позики. Відповідно до п. 1 Договору позики «ПОЗИКОДАВЕЦЬ передав ПОЗИЧАЛЬНИКУ у власність грошові кошті в сумі 2 627 660 грн. 00 коп. (два мільйони шістсот двадцять сім тисяч шістсот шістдесят гривень 00 копійок), а ПОЗИЧАЛЬНИК зобов`язаний повернути отримані кошти до 01.06.2021 (першого червня дві тисячі двадцять першого) року включно.».
Пунктом 2.6 Договору позики встановлено, що «В строк до 01.06.2021 року ПОЗИЧАЛЬНИК зобов`язується повернути суму позики в розмірі 2 627 660 грн. 00 коп. (два мільйони шістсот двадцять сім тисяч шістсот шістдесят гривень 00 копійок)».
Згідно із п. 2.2. Договору позики «Позика повертається у строки та порядку, визначеному пунктом 2.6. цього Договору.
Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 в якості повернення боргу сплачено грошові кошті в розмірі 399 363 (триста дев`яносто дев`ять тисяч триста шістдесят три гривні 00 копійок), що підтверджується випискою з рахунку від 09.01.2023 року наданою ОСОБА_2 та не заперечується сторонами.
Згідно заяви про зміну розміру позовних вимог від 11.03.2024 року ОСОБА_6 в якості повернення боргу зараховані також грошові кошти в загальному розмірі 80 000 гривень, які були сплачені на прохання ОСОБА_2 . ОСОБА_11 на безготівковий рахунок позивача ОСОБА_6 НОМЕР_1 . 
Суд приходить до висновку, що даний момент основна сума боргу Позичальника перед Позикодавцем за Договором позики становить 2 148 297 гривень 00 копійок і є різницею між отриманими в позику 2 627 660 гривень та сплаченими в якості повернення боргу коштами (399 363 гривень та 80 000 гривень), які досі не повернуті позивачу. Сплачені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 262 000 грн. не можуть підтверджувати виконання боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_6 за договором позики від 03.03.2021 року, оскільки проведені ОСОБА_4 перерахування коштів на користь ОСОБА_6 в період часу з 01.12.2020 року по 23.02.2021 року стосувались виконання безпосередньо відповідачем ОСОБА_4 власних боргових зобов`язань за договором позики від 20.03.2019 року на загальну суму 36 000 доларів США.
03.03.2021 року між ОСОБА_9 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони укладено Договір поруки.
Згідно із п. 1.1 Договору поруки «цим Договором забезпечується виконання зобов`язань ОСОБА_2 , … за Договором позики, укладеним між ПОЗИКОДАВЦЕМ та ПОЗИЧАЛЬНИКОМ 03.03.2021 року на суму 2 627 660 грн. 00 коп. (два мільйони шістсот двадцять сім тисяч шістсот шістдесят гривень 00 копійок)».
У відповідності до цього Договору Поручитель відповідає перед Позикодавцем у тому ж розмірі, що і Позичальник, включаючи, але не обмежуючись, сплату суми позики в повному обсязі, неустойки, відшкодування збитків.
Відповідно до п. 1.2 договору поруки Поручитель несе солідарну відповідальність з Позичальником перед Позикодавцем за виконання зобов`язань за основним договором.
Судом встановлено, що 02.02.2024 року Позивач ОСОБА_6 направив ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вимоги про виконання порушених зобов`язань за Договором позики, однак станом на даний момент зобов`язання за Договором позики досі не виконані, грошові кошти не повернуті ні Позичальником ОСОБА_2 , ні її Поручителем ОСОБА_4 .
Таким чином, з наведеного вбачається, що згідно умов договору позики відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача суму грошових коштів, яку у визначений договором строк не повернула, у зв`язку із чим за ним виникла заборгованість, яку позивач і просить стягнути з позичальника та поручителя в солідарному порядку.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Факт передачі грошових коштів позивачем ОСОБА_6 відповідачу ОСОБА_2 підтверджується п. 4.1 Договору позики своїм підписом під цим договором ПОЗИЧАЛЬНИК підтверджує факт отримання ним грошових коштів у розмірі 2 627 660 грн. 00 коп. та розпискою ОСОБА_2 від 03.03.2021 року про отримання нею коштів за договором позики від 03.03.2021 року, оригінали яких досліджені судом в судовому засіданні.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
Згідно п. 2.4 договору позики від 03.03.2021 року встановлено, що про кожен факт повернення позики або її частини в готівковій формі позикодавець або уповноважена ним особа надає позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів.
Відповідно до п. 9 Договору позики від 03.03.2021 року передбачено, що після повного повернення позики, позикодавець зобов`язується повернути позичальнику цей договір з відповідною власноручною розпискою на ньому про одержання грошових коштів, зазначених в п. 1 цього договору.
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Згідно з ч.2 ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Судом встановлено, що за умовами договору позики від 03.03.2021 року підтверджено неповернення суми позики в розмірі 2 148 297 (два мільйони сто сорок вісім тисяч двісті дев`яносто сім гривень 00 копійок), які підлягають стягненню в солідарному порядку.
Натомість, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики з підстав новації договору позики від 03.03.2021 року з огляду на наступне.
Як встановлено судом, крім договору позики від 03.03.2021 року, поручителем за яким став ОСОБА_4 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 пізніше було укладено ще й договір від 04.03.2021 року, поручителем за яким став чоловік позичальниці рудь ОСОБА_12 - ОСОБА_7 .
Відповідно до ч. 2 ст. 604 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).
Аналіз ст. 604 ЦК України дозволяє стверджувати, що новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.
Відповідно до п. 66 Постанови Верховного Суду від 11 січня 2024 року у справі № 541/1530/21 важливою умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, оскільки за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд із новим. Підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання новим.
Разом з тим, нотаріально посвідчений договір позики від 04.03.2021 року, укладений між позивачем ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не є новацією договору позики від 03.03.2021 року, оскільки не містить жодного узгодження між сторонами про те, що даний договір є новаційним відносно договору від 03.03.2021 року, в договорі від 04.03.20221 року відсутній намір сторін вчинити новацію відносно договору від 03.03.2021 року та відсутнє застереження про те, що первинне зобов`язання за договором від 03.03.2021 року припиняється, а замість нього діє нове зобов`язання, передбачене нотаріально посвідченим договором від 04.03.2021 року, а тому відсутні будь - які підстави вважати припиненим зобов`язання за договором позики від 03.03.2021 року.
Доводи відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стосовно необхідності отримання згоди чоловіка позивальниці на укладення договору поруки та отримання згоди дружини поручителя ОСОБА_4 на укладення договору поруки порушення вимог ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні даних договорів не заслуговують на увагу з таких підстав.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Суд зауважує, що відповідні доводи ОСОБА_7 про відсутність його згоди на укладення договору позики суперечать положенням самого договору позики від 03.03.2021 року, п. 12 якого передбачено «… Позичальник ( ОСОБА_2 ) стверджує, що її чоловік повідомлений про факт укладення цього договору, повністю погоджується із його умовами та підтверджує, що цей договір укладено в інтересах сім`ї…».
Разом з тим, при укладенні договорів позики та поруки від 03.03.2021 року письмова згода чоловіка позичальниці ОСОБА_2 та дружини поручителя не була потрібна, оскільки ці правочини не стосувались розпорядження спільним майном подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти або стає поручителем не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин (постанова ВС від 31 січня 2023 року у справі №369/1229/20).
Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.
Судом досліджені долучені до справи судові рішення про відсутність необхідності отримання згоди іншого з подружжя поручителя та позичальника, висновки яких відповідно до ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України мають для учасників справи преюдиційне значення.
Постановою Київського апеляційного суду від 04.02.2026 року залишено без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.09.2025 року по справі № №369/7175/24 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , яким відмовлено у визнанні недійсним договору позики від 03.03.2021 року з підстав відсутності згоди іншого з подружжя позичальника.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.02.2025 року по справі № 759/7469/24, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11.06.2025 року ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки від 03.03.2021 року, укладеного на виконання договору позики від 03.03.2021 року. Підставою позовних вимог щодо недійсності укладеного договору поруки була відсутність згоди дружини поручителя ОСОБА_4 на укладення такого договору.
Крім цього, постановою Київського апеляційного суду від 08.10.2025 року по справі №759/18226/22 залишено без змін рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 заборгованості за договором позикивід 04.03.2021 у розмірі 104 000, 00 доларів США основної суми боргу, що еквівалентно 3 803 280 грн 00 коп. та 3 % річних у розмірі 2 282,30 доларів США, що еквівалентно 83 463 грн 71 коп., відмовлено в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 04 березня 2021 року.
Суд зауважує, що доводи ОСОБА_2 , викладені в додаткових поясненнях щодо недійсності договору позики з підстав укладення даного договору позивачем ОСОБА_6 як суб`єктом підприємницької діяльності за відсутності ліцензії на передання коштів в позику з метою отримання прибутку не підлягають до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року (в редакції станом на момент укладення договору позики від 03.03.2021 року)
В цьому Законі терміни вживаються у такому значенні:
1) фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.
2) кредитна установа - фінансова установа, яка відповідно до закону про діяльність відповідної фінансової установи має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові кредити на власний ризик;
3) фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент;
5) фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів;
П. 6 ч. 1 ст. 4 даного закону до переліку фінансових послуг включено надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту.
Відповідно до ст. 5 Закону передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.
Згідно ч. 4 ст. 5 Закону встановлено, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами органів, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.
Відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національний банк України в межах компетенції у сфері державного регулювання ринків небанківських фінансових послуг видає небанківським фінансовим установам та особам, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг, передбачених пунктами 3-9, 11 частини першої статті 4 цього Закону.
Механізм отримання особами, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги ліцензії відповідно до даного закону було передбачено виключно постановою Правління Національного банку України від 24 грудня 2021 року № 153 «Про затвердження Положення про ліцензування та реєстрацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг», п. 3 якої було передбачена необхідність отримання ліцензії з надання фінансових послуг особами, які не є фінансовими установами, але повинні бути зареєстровані виключно в якості юридичної особи.
З урахуванням вкладеного, нормами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року передбачена необхідність отримання ліцензії на надання фінансової послуги ( в тому числі на умовах фінансового кредиту) виключно фінансовими установами або іншими юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Отримання ліцензії на надання фінансових послуг фізичними особами чи фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності не передбачалось даним законом.
Відповідно до п. 1 договору позики від 03.03.2021 року передбачено, що проценти за користування грошовими коштами сторонами не встановлені, тобто договір є безпроцентним, тому надані кошти не є фінансовим кредитом, позика надавалась відповідачці ОСОБА_2 як знайомій без мети укладення отримання прибутку, тому доводи про укладення договору позики як надання фінансової послуги з метою отримання прибутку є необґрунтованими.
Як випливає з оскаржуваного договору позики від 03.03.2021 року, його було укладено між ОСОБА_2 як позичальником та Позикодавцем ОСОБА_6 як фізичною особою, а не фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності, а п. 1 договору прямо передбачено, що проценти за користування грошовими коштами сторонами не встановлюються, тобто договір позики не містить ознак фінансового кредиту, що свідчить про те, що надання коштів в позику фізичною особою не на умовах фінансового кредиту (без будь - яких відсотків) та за відсутності ознак фінансової послуги не вимагало отримання ліцензії відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Разом з тим, суд погоджується з доводами представника ОСОБА_6 про те, що дана постанова не підлягала до застосуванню до укладеного 03.03.2021 року, оскільки була прийнята значно пізніше укладення договору позики і не могла застосовувалась під час його укладення. 
Доводи ОСОБА_2 про порушення укладеним договором позики від 03.03.2021 року п. 5 ст. 14 Закону України 1953-IX «Про фінансові послуги та фінансові компанії», відповідно до якого договір, яким передбачається надання фінансової послуги особою, яка на день укладення договору не має права надавати таку фінансову послугу відповідно до цього закону та спеціальних законів, є нікчемним є безпідставними і незаконними, оскільки даний закон було прийнято 14.12.2021 року, а чинності він набув тільки 11.02.2022 року, з огляду на що його положення не можуть застосовуватись як підстава для визнання недійсним договору позики, укладеного раніше, тобто 03.03.2021 року.
Пунктом 29 Закону України 1953-IX «Про фінансові послуги та фінансові компанії», передбачалось, що ліцензія - право юридичної особи здійснювати діяльність з надання певних видів фінансових послуг, підтверджене записом у Реєстрі, а до переліку видів фінансових послуг, для здійснення яких необхідна ліцензія (ст. 4 Закону) не віднесено надання коштів у позику, з огляду на що вимогами закону не передбачалось отримання ліцензії фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності на надання коштів в позику, оскільки такий обов`язок покладено виключно на фінансові установи та інших юридичних осіб. 
Враховуючи викладене, судом не вставлено підстав для визнання оскаржуваного договору позики від 03.03.2021 року недійсним, а тому слід відмовити в задоволенні зустрічного позову.
Стягнення понесених судових витрат на користь позивача суд вирішує у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.
З огляду на вищезазначене, керуючись ст.ст. 545, 553, 554, 629, 604, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст.2, 4, 12, 81, 89, 141, 263, 265, 352 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Первісний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Головне управління ДПС у м. Києві про стягнення боргу, - задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 03.03.2021 року в загальному розмірі 2 148 297 (два мільйони сто сорок вісім тисяч двісті дев`яносто сім) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 . ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судовий збір з кожного в розмірі по 7 570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 00 копійок.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 18 червня 2026 року.

Зазначити сторони:
Позивач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

Третя особа: ОСОБА_7 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

Третя особа: ОСОБА_8 , РНОКПП: в матеріалах справи відсутній, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ;

Третя особа: Головне управління ДПС у м. Києві, код ЄДРПОУ:44116011, юридична адреса: м.Київ, вул. Шолуденка, 33/19.

Суддя: Н. Д. Бабич