КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №760/12758/25 Головуючий у І інстанції - Колесник О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/5144/2026  Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 як законного представника неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Головного управління Національної гвардії України, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про скасування рішення органу приватизації державного житлового фонду, зобов`язання здійснити дії з приватизації квартири

установив:

У травні 2025 року ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до Головного управління Національної гвардії України, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про скасування рішення органу приватизації державного житлового фонду, зобов`язання здійснити дії з приватизації квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до ордеру №018999 Серія Б від 16 лютого 2017 року, виданого на підставі розпорядження Солом`янської районної державної адміністрації у місті Києві від 01 лютого 2017 року №78, на сім`ю із чотирьох осіб: його ОСОБА_1 , його дружину ОСОБА_4 та двох неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано право на зайняття жилого приміщення, житлова площа 36,30 кв.м, загальна площа 69,0 кв.м. на двокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 . 
Сім`я ОСОБА_1 вселилась у зазначену квартиру та зареєструвалась в ній.
19 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до керівника органу приватизації відповідача з проханням про передачу у приватну власність йому та двом членам його сім`ї у рівних частках квартири АДРЕСА_1 відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».
Як вказує позивач на момент звернення із заявою про приватизацію у зазначеній квартирі зареєстровані були ОСОБА_1 та неповнолітні його діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Крім того, позивач вказує, що ним до заяви було додано всі необхідні документи на підтвердження беззаперечного права на приватизацію вище зазначеної квартири, у тому числі відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості з державного реєстру іпотеки, які підтверджують відсутність будь-яких прав на нерухоме майно, на відчуження, на іпотеку у позивачів.
Так, позивач вважає, що мають беззаперечне право на приватизацію квартири із державного житлового фонду, відповідно до вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», однак рішенням №0224 від 23 березня 2025 року органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України, ОСОБА_1 та неповнолітнім ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні заяви щодо приватизації ними квартири АДРЕСА_1 .
Позивач вважає, що зазначене рішення №0224 органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України ухвалене з грубим порушенням конституційних прав позивача та його неповнолітніх дітей, при цьому вказують що у рішенні та у протоколі засідання органу приватизації від 28 березня 2025 року відсутні обґрунтування та переконливі доводи відмови у приватизації вище згаданої квартири, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
З урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив суд, скасувати рішення №0224 від 28 березня 2025 року органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про приватизацію квартири АДРЕСА_2 .
Зобов`язати Головне управління Національної гвардії України органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні здійснити дії з приватизації на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2025 року, позов задоволено частково.
Скасовано рішення №0224 від 28 березня 2025 року органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про приватизацію ним та членами його сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 .
Зобов`язано Головне управління Національної гвардії України, в складі якого перебуває орган приватизації державного житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19 березня 2025 року про приватизацію ним та членами його сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 . 
В задоволенні решти позовної вимоги відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної гвардії України оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що з 1992 року по 12 квітня 2000 року ОСОБА_1 , відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 (яка є правонаступником військової частини НОМЕР_2 ) від 25 грудня 2024 року №143, був зареєстрований за місцем проходження військової служби свого батька ОСОБА_5 за адресою військової частини НОМЕР_2 : АДРЕСА_4 .
Відповідно до протоколу від 25 серпня 1999 року №87 рішенням житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_5 на склад родини 4 особи (у тому числі і на ОСОБА_1 ) було надано 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (видано ордер №237 від 04 листопада 1999 року) зі зняттям з квартирного обліку військової частини НОМЕР_2 .
Військову службу ОСОБА_1 проходив з 1997 по 2005 рік та був звільнений з військової служби за станом здоров`я.
У період з 05 вересня 2000 року по 14 серпня 2001 року ОСОБА_1 , відповідно до інформації про реєстрацію місця проживання особи від 02 жовтня 2024 року №15.2-03/2660 виданої управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, був зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 .
Тобто, ОСОБА_1 з 25 серпня 1999 року у складі родини свого батька ОСОБА_5 , є таким, що забезпечений житловою площею в повному обсязі від Держави шляхом надання житла (3-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_5 військовою частиною НОМЕР_2 з виключенням ОСОБА_5 з складом сім`ї 4 особи з квартирної черги.
В подальшому, квартира АДРЕСА_4 09 лютого 2007 року була передана в приватну спільну часткову власність ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (батько ОСОБА_1 ), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (мати ОСОБА_1 ), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (рідна сестра ОСОБА_1 ), про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Сам же ОСОБА_1 , свідомо відмовився від належної йому частки в наданій військовою частиною НОМЕР_2 квартирі АДРЕСА_6 виписавшись з неї, не використав свій чек на приватизацію та не скористався своїм правом на приватизацію квартири АДРЕСА_6 при цьому ще й ставши на квартирну чергу.
При цьому відмова ОСОБА_1 від участі в приватизації не позбавило останнього права користуватися квартирою АДРЕСА_6 , а відмова від своєї частки у приватизації квартири АДРЕСА_6 свідчить проте те, що ОСОБА_1 штучно погіршив свої житлові умови.
Так, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тривалий час були зареєстровані і фактично проживали в квартирі АДРЕСА_6 , тобто користувались нею разом з ОСОБА_1 .
Про викладене вище також свідчить інформація про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 03 жовтня 2024 року №120155208, довідка військової частини НОМЕР_3 від 11 грудня 2024 року №60/11/1-151 та протокол №18 засідання житлово-побутової комісії військової частини від 05 грудня 2016 року.
З 15 жовтня 2001 року ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку на загальних підставах, з 01 жовтня 2005 року був внесений в списки позачергового отримання житла, з 07 вересня 2001 року по 16 березня 2017 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_7 .
Згідно протоколу житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_3 від 05 грудня 2016 року №18, двокімнатна квартира АДРЕСА_8 , була надана лейтенанту запасу ОСОБА_1 з родиною складом 4 особи, в тому числі: він, дружина ОСОБА_4 , 1982 року народження, син ОСОБА_2 , 2008 року народження, донька ОСОБА_3 , 2011 року народження.
Окрім цього, ОСОБА_1 вже раніше надавалась належна житлова площа від Держави в складі родини батька. 
Тобто, в даному випадку, у членів сім`ї ОСОБА_1 житлової площі наданої квартири АДРЕСА_9 більші ніж у ОСОБА_1 , адже квартира АДРЕСА_9 була надана з врахуванням вже раніше наданої ОСОБА_1 житлової площі в родині батька.
Відповідно до протоколу центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України від 09 червня 2017 року №6 на приватизацію двокімнатної квартири АДРЕСА_8 , був наданий дозвіл лейтенанту запасу ОСОБА_1 з родиною складом 4 особи, в тому числі: він, дружина ОСОБА_4 , 1982 року народження, син ОСОБА_2 , 2008 року народження, ОСОБА_3 , 2011 року народження.
Таким чином, як квартиру АДРЕСА_9 так і дозвіл на проведення її приватизації було надано для родини складом 4 особи, а не 3.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року в справі №753/2405/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано.
Пізніше, згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року в справі №753/6571/23 ОСОБА_4 було визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_9 .
В подальшому ОСОБА_4 знялась з реєстраційного обліку. 
На якій підставі, яким чином та з якою метою це було зроблено Відповідачу невідомо.
Також, ОСОБА_4 відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 18 березня 2025 року (зареєстровано в реєстрі №161) добровільно надала свою згоду на безоплатну приватизацію ОСОБА_1 та членами його сім`ї (тобто ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) квартири АДРЕСА_9 без включення її в коло співвласників. 
Таким чином, ОСОБА_4 , на яку Держава надала житлову площу шляхом надання житла (квартири АДРЕСА_9 ) військовою частиною НОМЕР_3 штучно погіршивши своє становище фактично відмовилась від своєї житлової площі на користь позивачів.
В той же час, первинно більшу частку в квартирі АДРЕСА_9 мали саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а не ОСОБА_1 , якій вже забезпечувався житлом в складі родини батька, свідомо не скористався своїм правом на приватизацію наданої квартири, відмовився від належної йому частки в наданій військовою частиною НОМЕР_2 квартирі АДРЕСА_6 виписавшись з неї.
Виходячи з викладено, навіть з врахуванням максимальної допустимої норми житлової площі встановленої ст. 47 ЖК України та яка може надаватись на 1 одну особу (розмір 13,65 кв.м.) фактично ОСОБА_1 отримує від Держави вдруге норму житлової площі яка перевищує вказану. 
При цьому, сама процедура приватизації квартири АДРЕСА_9 лише Позивачами без врахування ОСОБА_4 окрім порушення вимоги ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині забезпечення жилими приміщеннями яка вказує, що жилі приміщення надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби ще й порушує положення статті 48 ЖК України який чітко вказує, що Громадяни мають право на приватизацію житла відповідно до вимог чинного законодавства якщо вони одержали житла у межах встановленої норми жилої площі.
Між тим, ОСОБА_1 , своїми свідомими діями, приватизацією квартири без врахування ОСОБА_4 , в даному випадку намагається вдруге отримати житло від Держави порушивши вимогу ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка встановлює імператив «один раз» що є недопустимим.
Зазначає, що Позивач свідомо вводить в оману суд не зазначаючи суттєві обставини даної справи та особисту забезпеченість, а акцентуючи увагу лише на протоколі №0224 органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України, яким Позивачам було відмовлено щодо оформлення в приватну власність на 3-х осіб квартири АДРЕСА_9 дозвіл на приватизацію якої надавався саме на родину складом 4 особи.
Орган приватизації розглянувши документи та виявивши все вказане вище, а також враховуючи поведінку ОСОБА_1 , його добровільну відмову від реалізації права на приватизацію квартири АДРЕСА_6 (тобто, навмисне штучно погіршення свої житлових умов) в якій він був зареєстрований та проживав разом із своєю сім`єю, виконання Державою обов`язку щодо забезпечення позивача (як військовослужбовця) та членів його сім`ї (шляхом надання військовою частиною НОМЕР_2 військовослужбовцеві ОСОБА_1 та членам його сім`ї у складі 4 осіб квартири АДРЕСА_9 ), орган приватизації цілком мотивовано, з дотриманням принципів добросовісності, розумності й справедливості, із застосуванням статей ЖК України та ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відмовив Позивачу у приватизації ним квартири.
Звертає увагу на те, що Головне управління НГУ діяло виключно на підставі законодавства України, у межах своїх повноважень та у cпociб, що передбачені Конституцією, законами України та іншими нормативно-правовими актами, при цьому не порушивши, а ні прав, а ні інтересів позивача.
Просило скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2025 року, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.
На вказану апеляційну скаргу від ОСОБА_1 надійшов відзив, в обґрунтування якого зазначено, що апеляційна скарга відповідача не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин та ґрунтується на доводах, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення №0224 від 28 березня 2025 року.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, орган приватизації є колегіальним органом і самостійним у прийнятті рішень, однак така самостійність не є необмеженою дискрецією та не звільняє його від обов`язку діяти виключно в межах і у спосіб, визначений законом.
Оскаржуване рішення органу приватизації:
- не містило мотивованої підстави відмови;
- не зазначало конкретної норми закону, яка унеможливлює приватизацію;
- фактично зводилось до формального посилання без належного правового обґрунтування.
Саме такі порушення обґрунтовано визнані судом першої інстанції такими, що суперечать вимогам ч. 10 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», якою встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у приватизації.
Доводи апеляційної скарги щодо інших обставин, які не зазначені у рішенні №0224, є юридично неприпустимими, оскільки:
- законність рішення оцінюється виходячи з його змісту, а не з пояснень, наданих постфактум;
- орган приватизації не вправі доповнювати або змінювати мотиви відмови після її прийняття;
- суд першої інстанції здійснив перевірку законності рішення, а не підміну повноважень органу приватизації.
Суд не визнавав право власності, не здійснював приватизацію замість органу та не надавав вказівок щодо змісту майбутнього рішення.
Суд лише:
- скасував незаконне рішення;
- зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву з дотриманням вимог закону.
Таким чином, твердження апелянта про втручання суду у дискреційні повноваження є безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи.
Апеляційна скарга не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного й обґрунтованого рішення суду першої інстанції та фактично зводиться до незгоди відповідача з правовою оцінкою суду.
Просив залишити апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києві від 31 жовтня 2025 року без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що з довідки військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №143 від 25 грудня 2024 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 1992 року по 12 квітня 2000 року був зареєстрований за місцем проходження військової служби свого батька ОСОБА_5 за адресою військової частини НОМЕР_2 : АДРЕСА_4 , відповідно до протоколу від 25 серпня 1999 року №87 рішенням житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , батьку ОСОБА_1 на склад родини з 4 осіб, у тому числі і на позивача, було надано 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 та видано ордер №237 від 04 листопада 1999 року зі зняттям з квартирного обліку військової частини НОМЕР_2 .
За змістом інформації про реєстрацію місця проживання особи Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 02 жовтня 2024 року та 14 жовтня 2024 року відповідно ОСОБА_1 був зареєстрований в АДРЕСА_5 з 05 вересня 2000 року по 14 серпня 2001 року, а його неповнолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані за тією ж адресою з 23 червня 2009 року по 16 березня 2017 року та з 22 червня 2011 року по 16 березня 2017 року відповідно.
За інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи ОСОБА_1 був зареєстрований в АДРЕСА_7 , військова частина з 07 вересня 2001 року по 16 березня 2017 року.
З 15 жовтня 2001 року ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку на загальних підставах, з 01 жовтня 2005 року був внесений в списки позачергового отримання житла.
Згідно протоколу житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_3 від 05 грудня 2016 року №18 двокімнатна квартира АДРЕСА_8 , була надана лейтенанту запасу ОСОБА_1 з родиною складом 4 особи, а саме: він ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_4 , 1982 року народження, син ОСОБА_2 , 2008 року народження, донька ОСОБА_3 , 2011 року народження.
Відповідно до Ордеру №018999 Серія Б від 16 лютого 2017 року сім`я ОСОБА_1 з 4 осіб вселилась у зазначену квартиру та зареєструвалась в даній квартирі.
19 березня 2025 року ОСОБА_1 , звернувся із заявою до керівника органу приватизації відповідача з проханням про передачу у приватну власність йому та двом членам його сім`ї у рівних частках квартири АДРЕСА_1 відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».
Як вказує позивач на момент звернення із заявою про приватизацію у зазначеній квартирі зареєстровані були ОСОБА_1 та його неповнолітні діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що також підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 24 жовтня 2024 року.
Крім того, позивач вказує, шо ним до заяви було додано всі необхідні документи на підтвердження беззаперечного права на приватизацію вище зазначеної квартири, у тому числі відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості з державного реєстру іпотеки, які підтверджують відсутність будь-яких прав власності на нерухоме майно, на відчуження, на іпотеку у позивача та його неповнолітніх дітей.
Крім того, ОСОБА_4 відповідно до нотаріально посвідчених трьох заяв від 18 березня 2025 року та 04 березня 2025 року добровільно надала свою згоду на безоплатну приватизацію ОСОБА_1 та членами його сім`ї неповнолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 без включення її в коло співвласників.
Однак рішенням №0224 від 28 березня 2025 року органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України, ОСОБА_1 та неповнолітнім ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні заяви щодо приватизації ними квартири АДРЕСА_1 .
Оскаржуване рішення №0224 від 28 березня 2025 року органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України було прийняте на підставі протоколу №0224 засідання органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України від 28 березня 2025 року.
В зазначеному протоколі №0224 міститься порядок денний, перелік інформації, яку слухали члени органу приватизації, обсяг документів, які були ними розглянуті, серед них: копія рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року у справі №753/2405/22, яким шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 був розірваний, копія рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року у справі №753/6571/23, яким ОСОБА_4 було визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , а також ухвалено про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 у приватизації спірної квартири ним і його неповнолітніми двома дітьми. 
Даний протокол не містить мотивувальної частини, а її резолютивна частина ґрунтується на інформації про надання позивачу житлової площі в м. Біла Церква на підставі протоколу від 25 серпня 1999 року №87, описаного вище, рішень Дарницького районного суду м. Києва, про які йшлося, та вимог п.11, ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», де зазначено, що спори, які виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що протокол дійсно не містить мотивувальної частини такої відмови, оскільки посилання на положення п.11, ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» є наслідком прийнятого рішення, а не його причиною та підставою. 
Крім того, при винесенні даного рішення органом приватизації відповідача не враховані вимоги ч.10, ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» де встановлено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. 
Перелік таких випадків чітко визначений законодавством і є вичерпним. 
До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 4 ст. 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»). 
Тобто, у протоколі №0224 не вказано: чи має право позивач та його неповнолітні діти на приватизацію спірної квартири, чи наявна заборона на приватизацію цієї квартири, тощо. 
При цьому перелік таких заборон є вичерпним.
Відмовляючи у вимозі про забов`язання Головного управління Національної гвардії України здійснити дії з приватизації спірної квартири на ОСОБА_1 та його неповнолітніх дітей, суд керувався тим, що він не може перебирати на себе функції колегіального органу, яким є орган приватизації НГУ, і надавати йому вказівки щодо розв`язання поставлених питань на порядок денний. 
Даний орган є самостійним у прийнятті рішень без будь-якого втручання.
З висновками, викладеними у оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на таке.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. 
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. 
Приватизація здійснюється в порядку встановленому законом.
Частиною 3, ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно ч. 1, ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Відповідно до ч. 1, ст. 33 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Як регламентує ч. 4, ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
За приписами ч.1-2, ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. 
Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Відповідно до п. 4 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. 
Так, громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.
Крім того, ч.10, ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. 
Перелік таких випадків чітко визначений законодавством і є вичерпним. 
До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 4 ст. 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. 
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ч. 11 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. 
Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , оскільки оскаржуване рішення №0224 від 28 березня 2025 року органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України було прийняте на підставі протоколу №0224 засідання органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України від 28 березня 2025 року, в якому зокрема відсутня мотивувальна частина, а резолютивна частина ґрунтувалася на інформації про надання позивачу житлової площі в м. Біла Церква на підставі протоколу від 25 серпня 1999 року №87, а також рішень Дарницького районного суду м. Києва та вимог п. 11 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».
Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 08 червня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба