ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/61/26 Справа № 932/9514/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.
суддів Никифоряка Л.П., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат,
- за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» 
на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2024 року, - 
В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
23.10.2023 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат, в якому позивач просив стягнути з ОСОБА_1 3% річних у розмірі 182650,86 грн та інфляційні втрати у розмірі 602697,71 грн, а також вирішити питання розподілу судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2011 року ухваленим за результатами розгляду справи №2-3821/10 з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , солідарно, на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість у розмірі 1242870,46 грн, а також судовий збір у сумі 1700,00 грн та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10.06.2013 року, у виконавчих провадженнях відкритих на виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2011 року, замінено стягувача з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект». 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2011 наразі є не виконаним, тому позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення нарахувань проведених на підставі ст. 625 ЦК України за період з 02.04.2017 року до 23.02.2022 року нарахованих на вказану суму, а саме, 3% річних у розмірі 182650,86 грн та інфляційні втрати - 602697,71 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2024 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат – відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
21.11.2024 рокувід Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» надійшла апеляційна скарга, в якій ставиться вимога про скасування заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.05.2024 року та ухвалення нового рішення про задоволення позову, зі стягненням з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору понесені у суді першої та апеляційної інстанцій. 
В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що на думку позивача, висновок суду першої інстанції про те, що останнім не доведено неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання, що є передумовою для стягнення сум передбачених ст. 625 ЦК України є помилковим, оскільки в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази існування невиконаного відповідачем грошового зобов`язання, доказів належного виконання якого відповідачем надано не було. 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2011 року у справі № 2-3821/10 двічі зверталось до примусового виконання, але виконавчий лист повертався стягувачу без виконання 11.20.2014 року та 06.08.2015 року в зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило. 

СУДОВІ ВИКЛИКИ
Сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (а.с.128-130).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, які з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Відповідно до копії заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2011, яка додана позивачем до позовної заяви, та яке ухвалене за результатами розгляду справи №2-3821/10, з ОСОБА 1 та ОСОБА 2, в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11371234000 від 15.07.2008 року в сумі 1242870,46 грн, судовий збір в сумі 1700,00 грн та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
Згідно копії ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10.06.2013 року, доданої позивачем до позову, замінено сторону виконавчого провадження (ВП №31436275) по справі №2-3821 зі зміною сторони ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Кей-Колект» за правом грошової вимоги до ОСОБА 1.
На підтвердження розміру нарахувань передбачених ст.625 ЦК України надано розрахунок проведений за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 року.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу, зобов`язання боржників сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Тобто, за наявності судового рішення про стягнення коштів за яким відкрито виконавче провадження, для застосування конструкції норми ст.625 ЦК України, обов`язковим є надання доказів відсутності перерахувань у його межах, оскільки його реалізація в тому числі і часткова, впливає на розмір суми, яка є передумовою для нарахування санкцій.
Суд першої інстанції вважав, що зі змісту доданих позивачем до позову на підтвердження позовних вимог копії рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2011 року та копії ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10.06.2013 року неможливо встановити, що вони постановлені саме відносно відповідача у даній справі, натомість заяв та клопотань щодо витребування доказів до суду від позивача не надходило, а відповідно до положень ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись в повному обсязі з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до тексту наявного в ЄДРСР заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01.02.2011 року, яке ухвалене за результатами розгляду справи №2-3821/10, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11371234000 від 15 липня 2008 року в сумі 1242870 грн 46 коп, судовий збір в сумі 1700 грн та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (https://reyestr.court.gov.ua/Review/15960174). 
Згідно з копією ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10.06.2013 року, доданої до апеляційної скарги, замінено сторону виконавчого провадження (ВП №31436275) по справі №2-3821 зі зміною сторони ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Кей-Колект» за правом грошової вимоги до ОСОБА_1 (а.с. 73-73зв).
До матеріалів справи долучено договір про надання споживчого кредиту №11371234000 від 15.07.2008 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (а.с. 10-14).
До матеріалів справи долучено договір факторингу №1 від 12 грудня 2011 року укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», зокрема щодо кредитного договору №11371234000 (а.с. 15-18).
Таким чином, помилковим є посилання суду першої інстанції на неможливість встановлення того, що вказані судові рішення постановлені саме відносно відповідача у даній справі - ОСОБА_1 . 

Разом з тим, апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:
– натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
– конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
– кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
За статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні – це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом – встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. 
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23 дійшла наступного висновку:
«До відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.»

З матеріалів справи вбачається, що до апеляційної скарги долучено копію виконавчого листа у справі №2-3821/10 та постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 06.08.2015 року на підставі п.2 ч.1. статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 72-72зв, 71зв). 
Таким чином, строк пред`явлення зазначеного вище виконавчого листа до виконання сплив.

Відтак, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовуються тим, що ТОВ «Кей-Колект» було пропущено строк пред`явлення виконавчого листа у справі №2-3821/10 з примусового виконання рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, в порядку ст. 625 ЦК України задоволенню не підлягають. 

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, проте помилився у мотивах такої відмови.
При таких обставинах, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Частиною четвертою статті 376 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, але помилився у мотивах такої відмови, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виклавши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.
Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлено 02.06.2026 року.

Судді: