ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року
м. Київ
справа № 761/17893/24
провадження № 61-10149св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , відповідач -  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року у складі судді Сіромашенко Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2025 року у складі колегії суддів Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном - 1/12 часткою квартири АДРЕСА_1 , право влансості на яку.
Позов обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_6 , яка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 січня 2007 року № 5-472, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 30 січня 2007 року за реєстровим № 117, володіла правом власності на 1/12 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначає, що 04 січня 2024 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 січня 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за № 17 (спадкова справа № 131/2023), вона як дочка ОСОБА_6 отримала у спадщину за заповітом право власності на 1/12 частку у праві власності на квартиру за вказаною адресою.
Іншими співвласниками зазначеної квартири на цей час є: 
ОСОБА_4 , яка отримала право власності на 1/12 частку від її батька ОСОБА_7 , якому належала ця частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22 січня 2007 року № 5-406, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 1; 
ОСОБА_5 , яка отримала право власності на 1/12 частку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 листопада 2006 року № 5-6631, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 1; 
ОСОБА_2, яка отримала право власності на: 1/12 частку від ОСОБА_8 , якому належала ця частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23 листопада 2006 року № 5-6501, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 1; 1/3 частку на підставі договору дарування від 16 серпня 2002 року № 2-1960, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 3; 
ОСОБА_3, яка отримала право власності на 1/12 частку на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 червня 1993 року (дублікат № НОМЕР_1 ), виданого Фондом комунального майна Радянського району міста Києва.
Позивачка є повноправною співвласницею вказаної квартири, але з моменту оформлення права власності на частку у цій квартирі, була позбавлена будь-якої можливості фізичного доступу до квартири, оскільки співвласник ОСОБА_2 без відома та згоди інших співвласників, зокрема позивачки, використовуючи всю площу квартири виключно у цілях власного збагачення, уклала договір оренди (найму) нерухомого майна, відповідно до якого у квартирі на платній основі тривалий час проживають сторонні особи. Крім того, ОСОБА_2 ігнорує звернення позивачки, відмовляється вирішити це питання мирним шляхом та надати позивачці та іншим співвласникам можливість повного доступу до вказаного спірного помешкання, чим грубо порушує права позивачки.
Більшість часу ОСОБА_2 перебуває за кордоном і за короткий проміжок часу її перебування в Україні позивачка не може зв`язатися з нею для мирного вирішення спірного питання щодо користування квартирою, на контакт йти відмовляється, телефонні дзвінки ігнорує, у зв`язку із чим позивачка вимушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2025 року, позов залишено без задоволення.
Рішення судів мотивовано тим, що, аналізуючи зміст наданих позивачкою доказів, суди дійшли висновку, що вони не є належними та допустимими доказами вчинення перешкод у користуванні спірним нерухомими майном, оскільки неможливо встановити, що ОСОБА_2 чинила перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням.
Позивачка не надала доказів перешкоджання відповідачкою у користуванні спірною квартирою, зокрема шляхом ненадання ключів від вхідних дверей квартири чи позбавлення її доступу до вказаної квартири. Водночас відповідачка не заперечує частку у праві власності позивачки.
Відповідачка категорично заперечує викладені позивачкою у позові обставини та факт вчинення нею перешкод у користуванні квартирою. Такі доводи не були спростовані позивачкою.
Апеляційний суд, погодившись із висновками місцевого суду зазначив, що доводи апеляційної скарги позивачки про те, що суд першої інстанції не повною мірою врахував довідку Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві (далі - Шевченківське управління поліції) від 23 лютого 2024 року, відповідно до якої вбачається, що позивачка зверталася до управління поліції з приводу неправомірних дій відповідачки, колегія суддів до уваги не бере, оскільки зі змісту довідки не вбачається, що за результатами перевірки ОСОБА_2 дійсно чинила перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням.
Зі змісту довідки вбачається, що заявниця ( ОСОБА_1 ) просила поліцію встановити хто саме та на яких підставах мешкає в квартирі  АДРЕСА_1 .
Суд апеляційної інстанції виснував, що вказана довідка не містить доказової інформації, на підставі якої суд установлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення цієї справи, зокрема щодо вчинення перешкод позивачці у користуванні та розпорядженні майном. Жодних інших доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням, матеріали справи не містять.
Крім того апеляційний суд заначив, що ОСОБА_1 , сформулювавши позовні вимоги, не зазначила у який саме спосіб мають бути усунені перешкоди.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2025 року ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди в оскаржуваних рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 755/7604/22, про те, що одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не взяли до уваги, що:
позивачка не може реалізувати своє право співвласника квартири на користування майном в інший спосіб, ніж усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою;
відповідачка чинить перешкоди позивачці шляхом недопуску її до квартири, ненадання дублікатів ключів та передання квартири в оренду.
Доводи інших учасників справи
У відзиві відповідачка посилається на те, що у єдиній постанові Верховного Суду, на висновки якої посилається заявниця, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою.
Вказаний висновок узгоджується з висновками судів у справі, що переглядається.
Крім того, зазначає, що будь-які інші підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції у касаційній скарзі відсутні, оскільки на підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, заявниця не посилалася.
Рішення судів є правильними, тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24 січня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лавренюк С. М., зареєстрованого в реєстрі за № 5-472, спадкоємицею 1/4 частки майна ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дочка ОСОБА_6 . Спадкове майно, на яке в указаній частці видане це свідоцтво, складається з 1/3 частини квартири  АДРЕСА_1 , належної померлому на підставі дублікату № 2 свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна Радянського району міста Києва 02 червня 1993 року згідно з розпорядженням (наказом) від 01 червня 1993 року № 2366, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 02 листопада 2000 року у реєстровій книзі за № 117. 
Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 80,70 кв. м, з яких житлова площа - 47,60 кв. м. 
Свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку спадкового майна видані громадянам ОСОБА_8 , ОСОБА_5 і ОСОБА_7 .
Відповідно до Інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 07 лютого 2023 року, серія КВ-2023, № 841, право власності на квартиру  АДРЕСА_1 , зареєстровано:
1/3 частина за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло (дублікат № НОМЕР_1 ), виданого Фондом комунального майна Радянського району міста Києва 02 червня 1993 року згідно з розпорядженням Радянської районної державної адміністрації від 10 серпня 2000 року № 340, зареєстрованого 02 листопада 2000 року за № 117;
1/3 частина за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 16 серпня 2002 року № 2-1960, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 3 та зареєстрованого 20 серпня 2002 року за № 117;
1/12 частина за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 листопада 2006 року № 5-6631, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 та зареєстрованого 18 грудня 2006 року за № 117;
1/12 частина за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22 січня 2007 року № 5-406, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 та зареєстрованого 26 січня 2007 року за № 117;
1/12 частина за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 січня 2007 року № 5-472, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 та зареєстрованого 30 січня 2007 року за № 117.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27 травня 2022 року, серія НОМЕР_2 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 січня 2024 року 1/12 частина квартири  АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_1 , що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав від 04 січня 2024 року № 360836962.
Зі змісту довідки Шевченківського управління поліції від 23 лютого 2024 року за результатами перевірки за зверненням ОСОБА_1 вбачається, що позивачка зверталася до управління поліції щодо нібито неправомірних дій відповідачки. При цьому за результатами перевірки не встановлено даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення.
Рух справи у суді касаційної інстанції
04 серпня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2025 року.
Верховний Суд ухвалою від 22 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її матеріали.
У жовтні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
На підставі розпорядження виконувача обов`язків заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 04 червня 2026 року № 631/0/226-26 у зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю. на підставі службової записки секретаря Другої судової палати Зайцева А. Ю. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2026 року справу призначено судді-доповідачеві Фаловській І. М., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Мартєв С. Ю.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення судів відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
За вимогами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті, і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 461/606/18 (провадження № 61-5655св19)).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідачка чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, зокрема:
без відома та згоди інших співвласників уклала договір оренди (найму) нерухомого майна, відповідно до якого у вказаній квартирі на платній основі тривалий час проживають сторонні особи;
ігнорує звернення позивачки, відмовляється вирішити питання повного доступу позивачки та інших співвласників до квартири;
ОСОБА_2 майже постійно перебуває за кордоном, що перешкоджає позивачці зв`язатися з нею для мирного вирішення спірного питання щодо користування квартирою, на контакт йти відмовляється, телефонні дзвінки ігнорує.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суди обґрунтовано керувалися тим, що єдиний наданий доказ позивачки на підтвердження вчинення їй перешкод, а саме довідка Шевченківського управління поліції (а. с. 18), не містить будь-якої інформації, яка б свідчила про вчинення відповідачкою перешкод у користуванні квартирою.
Так, за змістом вказаної довідкиОСОБА_1 , маючи доступ до квартири, 01 лютого 2024 року зустріла там невстановлених осіб, які, за їхніми поясненнями, є переселенцями (внутрішньо переміщеними особами) з міста Маріуполя і які тимчасово проживали у квартирі за погодженням з відповідачкою. Ці особи також повідомили, що вони шукають інше місце проживання.
У матеріалах справи відсутні докази того, що ці особи станом на час звернення з позовом (14 травня 2024 року) проживають у квартирі на підставі договору оренди з відповідачкою. 
Клопотань про допит вказаних осіб як свідків або витребування доказів на підтвердження обставин їх проживання у квартирі, зокрема договору оренди, матеріали справи не містять.
Відповідачка заперечувала обставини надання квартири в оренду стороннім особам та створення перешкод позивачці у доступі до квартири, однак, вважаючи, що частка позивачки у праві власності на квартиру є незначною, зазначала, що повний доступ до всієї квартири наразі не є можливим, оскільки позивачка в ній не проживає, все рухоме майно у квартирі є власністю відповідачки, яка одна із всіх співвласників проживає в цій квартирі вже понад 20 років.
Також відповідачка зазначала, що позивачка має доступ до квартири, про що сама надавала пояснення поліції, з`ясовуючи дані про внутрішньо переміщених осіб, які тимчасово знаходилися у квартирі.
Крім того, сторони не заперечують, що між ними існує конфлікт, оскільки вони не дійшли консенсусу щодо продажу частки позивачки відповідачці, зокрема стосовно вартості частки позивачки.
Сама собою відсутність відповідачки у квартирі чи її перебування за кордоном безумовно не свідчить про створення відповідачкою перешкод позивачці у користуванні квартирою.
З урахуванням наведеного суди дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.
Апеляційний суд також зазначив, що, крім іншого, позивачка не визначила спосіб захисту її прав, не зазначивши, які саме дії має бути вчинено чи припинено для усунення перешкод.
У касаційній скарзі заявниця з посиланням на підставу касаційного оскарження, визначену у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначає, що не може реалізувати своє право співвласника квартири на користування майном в інший спосіб, ніж усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою.
Колегія суддів звертає увагу на те, що здійснення касаційного провадження у справі залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені заявником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Доводи касаційної скарги стосуються лише того, що, на думку позивачки, вона обрала саме такий спосіб захисту, який передбачено законом та підтверджено практикою Верховного Суду.
Оцінюючи доводи касаційної скарги на підтвердження підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, колегія суддів керується таким. 
Верховний Суд зазначає, що касаційний перегляд з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
На підтвердження вказаних доводів заявниця посилається на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 755/7604/22, про те, що одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.
У частині першій статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А частина третя цієї статті прямо декларує, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
У частині першій статті 175 ЦПК України визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статі 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Отже, звертаючись до суду з позовом за захистом порушеного права, позивач відповідно до положень статті 175 ЦПК України пропонує (викладає) в позові правову кваліфікацію спору, зокрема формулює в ньому спосіб захисту, який, на його думку, забезпечить відновлення такого права. 
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 910/2389/23.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Диспозитивність - це один із базових принципів судочинства, керуючись яким позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача, який вважає, що саме у такий спосіб буде захищено його порушене право.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 викладено висновок про те, що оскільки предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують вчинення відповідачем дій, що перешкоджають власнику майна використовувати належні йому права, позивач, з огляду на характер порушень, самостійно визначає спосіб, у який він вбачає можливим їх усунути.
Така особа може вимагати, щоб суд надав захист її праву на майно, заявляючи вимоги про усунення існуючих перешкод шляхом припинення дій, що порушують право або відновлюють становище, яке існувало до порушення права, залежно від того, у який спосіб чиняться перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном.
Спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
У постанові Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 755/7604/22, на яку позивачка посилається у касаційній скарзі, викладено висновок у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом зобов`язання відповідачки без нотаріально посвідченого дозволу позивача утриматись від будь-яких дій, які можуть створити перешкоди у користуванні та розпорядженні цією квартирою, в тому числі: надавати дозвіл будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії щодо проникнення до квартири; змінювати самовільно або надавати дозвіл третім особам змінювати замки на вхідних дверях від квартири; проводити особисто або надавати дозвіл будь-яким третім особам проводити ремонтні роботи, реконструкцію, перепланування у квартирі; здавати в оренду, найм, піднайм, безоплатне користування, укладати договори застави (іпотеки) або іншим способом передавати третім особам у платне або безоплатне користування квартиру або частину квартири; надавати дозвіл будь-яким третім особам вселятися в квартиру; надавати дозвіл будь-яким третім особам реєструватися в квартирі; надавати будь-яким третім особам ключі від вхідних дверей від квартири.
Тобто у наведеній справі позивач чітко визначився з належним способом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом зобов`язання утриматись від вчинення дій, перелік яких навів у позовній заяві, на відміну від справи, що переглядається. 
Крім того, за наслідками касаційного розгляду справи № 755/7604/22 Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду, про те, що надані позивачем докази не містять інформації, на підставі якої суд установлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення цієї справи, зокрема щодо вчинення перешкод позивачу у користуванні та розпорядженні майном, а тому залишив без змін постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові.
У справі, що переглядається, позивачка підставами позову зазначила те, що:
вона не має повного доступу до квартири, відповідачка не надає їй ключів від квартири;
відповідачка незаконно вселила третіх осіб без згоди всіх співвласників квартири.
Предметом позову визначила позовну вимогу - усунути перешкоди у праві вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном - 1/12 часткою квартири АДРЕСА_1 , і належить їй на праві власності.
У такій категорії справ саме від визначення способу усунення перешкод (заборона вчинення конкретних дій чи зобов`язання вчинити певні дії) та належного формування остаточних позовних вимог залежить оцінка доводів позовної заяви на предмет їх обґрунтованості саме в контексті встановлення різних фактичних обставин та, відповідно, наявності підстав для задоволення визначеної позивачем вимоги.
Позивачка, заявивши вимогу про усунення перешкод, чітко її не конкретизувала, однак суди оцінили вимогу на предмет обґрунтованості, як щодо обставин можливості позивачки потрапити до квартири, так і обставин проживання третіх осіб у спірному приміщенні. 
Оцінивши всі підстави позову, на які ОСОБА_1 посилалася у позовній заяві, і дослідивши надані докази, суди відповідно до наявних матеріалів справи не встановили порушення прав позивачки та відмовили у позові з підстав його недоведеності, а не з підстав обрання неефективного способу захисту.
Доводів в частині незгоди заявниці з висновками судів про недоведення порушення її прав відповідачкою з посиланням на висновки Верховного Суду, касаційна скарга не містить.
Отже, підстава касаційного оскарження, наведена у касаційній скарзі з посиланням на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у цьому випадку не підтвердилася.
Касаційна скарга не містить прямого посилання на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме на: недослідження зібраних у справі доказів (за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України); або розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, якщо вона підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або необґрунтоване відхилення клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
У той же час зазначення у касаційній скарзі того, що суди не взяли до уваги, що відповідачка чинить перешкоди позивачці шляхом недопуску її до квартири, ненадання дублікатів ключів та передання квартири в оренду, колегія суддів не оцінює з огляду на необґрунтованість підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд також не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, судові рішення є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді	І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв