ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 465/7314/24 
провадження № 61-210св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:
заявник - завідувач відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»,
заінтересована особа -  ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2025 рокуу складі колегії суддів Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року виконуюча обов`язки завідувача 03 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (далі - КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня») ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що 17 вересня 2024 року о 08 год 40 хв у примусовому порядку в супроводі матері та працівників поліції до лікарні був доставлений ОСОБА_1 . З наявної медичної документації відомо, що:
по лінії РТЦК та СП в 2004 році обстежувався у 15 відділенні у 2004 році та був комісований за статтею 15 «б»;
з квітня 2005 року він став замкнутим, підозрілим до батьків, заявляв їм «ви не мої батьки, мене підмінили 20 років тому», «за мною слідкують люди ректора», втікав із дому, почав висловлювати маячні ідеї впливу;
перебував на стаціонарному лікуванні з 08 червня 2005 року до 08 липня 2006 року з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром», неодноразово лікувався в КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (з 23 червня 2006 року до 21 липня 2006 року, з 11 листопада 2010 року до 12 листопада 2010 року, з 17 серпня 2021 року до 19 серпня 2021 року, з 29 вересня 2021 року до 06 жовтня 2021 року, з 11 жовтня 2021 року до 25 жовтня 2021 року, з 27 лютого 2022 року до 01 березня 2022 року, з 21 червня 2023 року до 10 липня 2023 року), у зв`язку з наявністю галюцинаторно-параноїдної симптоматики, говорив про двійників-прибульців, безцільно бродив вулицями, ходив голим, кидався під машини, поведінково був агресивним, говорив сам із собою, ліки не приймав, вів асоціальний спосіб життя. Остання госпіталізація з 02 грудня 2023 року до 27 грудня 2023 року з діагнозом: «Параноїдна шизофренія, безперервний тип перебігу», оскільки намагався порізати матір, побив скло, помалював стіни вдома;
після виписки ОСОБА_1 підтримуюче лікування не приймав. Поточна госпіталізація зумовлена різким погіршенням психічного стану. Зі слів матері та супроводжуючих осіб поводився неадекватно, «ледь не підпалив будинок», втікав із дому, відмовлявся приймати ліки, розмовляв сам із собою, бригадою екстреної медичної допомоги у супроводі працівників поліції доставлений у КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

У приймальному відділенні КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_1 був оглянутий черговими лікарями-психіатрами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які дійшли висновку, що він страждає на важкий психічний розлад, а саме: параноїдна шизофренія з безперервним перебігом F20.00 (діагноз згідно з Міжнародною класифікацією хвороб МКХ-10) і потребує госпіталізації та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

17 вересня 2024 року лікарська комісія у складі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дійшла висновку, що ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад: «Параноїдна шизофренія з безперервним перебігом - F20.00 (діагноз згідно з
МКХ-10)». Внаслідок цього він не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе та оточуючих. Комісія дійшла висновку, що подальше його лікування можливе лише в умовах психіатричного закладу в примусовому порядку, так як ОСОБА_1 , у силу свого психічного стану, не може надати усвідомлену згоду на подальше лікування в умовах КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Франківський районний суду м. Львова рішенням від 18 вересня 2024 року заяву завідувача відділення КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_4 про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару задовольнив.

Врахувавши те, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок яких становить небезпеку для себе та оточуючих, суд першої інстанції зробив висновок про необхідність його госпіталізації до психіатричного закладу 
у примусовому порядку, оскільки існують підстави, передбачені статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди та згоди матері.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Львівський апеляційний суд постановою від 18 грудня 2024 року за наслідками розгляду апеляційної скарги першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури, поданої в інтересах ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2024, залишив без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про необхідність госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку, оскільки рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, та вважав його законним і обґрунтованим та не вбачав підстав для його скасування.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Верховний Суд постановою від 17 вересня 2025 року за результатами розгляду касаційних скарг Львівської обласної прокуратури, ОСОБА_1 , постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.?

Верховний Суд зазначив, що сама собою наявність висновку лікаря-психіатра за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, як і сама собою наявність діагнозу щодо встановлення психічного захворювання.

Апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, достеменно не встановив, чи становить ОСОБА_1 небезпеку для себе і оточуючих, які конкретно його дії це підтверджують, та чи може він завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю, життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок тяжкого психічного розладу.

Крім того, суд апеляційної інстанції також не звернув увагу на те, що примусова госпіталізація можлива лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу. Примусова госпіталізація до психіатричного закладу виключно на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», без урахування заперечень ОСОБА_1 та за відсутності доказів того, що він вчиняє (вчинив) чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, не відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

Львівський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2025 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні заяви виконуючої обов`язки завідувачки відділення КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару - відмовив.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що без достовірного встановлення того, що ОСОБА_1 вчиняв чи виявляв реальні наміри вчинити дії, що становили безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, не можливо застосувати до нього такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, інакше це буде суперечити статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» та підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Апеляційний суд дослідив додані до заяви докази та зазначив, що:
наявність висновків первинного огляду повнолітньої особи від 17 вересня 2024 року, рішення чергових лікарів-психіатрів від 17 вересня 2024 року та висновку комісії лікарів-психіатрів від 17 вересня 2024 року, висновки у яких є по суті однаковими, за відсутності інших належних і допустимих доказів про стан особи, який би вказував про небезпеку особи для себе чи оточуючих, є недостатніми для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, як і сама собою наявність діагнозу психічного захворювання;
врахував, що матір ОСОБА_1 - ОСОБА_6 відмовилася від примусової госпіталізації сина та заперечила ті підстави, якими обґрунтована заява медичного закладу, та вказувала, що немає доказів того, що її син вчиняв суспільно-небезпечні діяння, які становлять небезпеку для нього чи оточуючих. Підтвердила, що дійсно проводмлося лікування сина з 2004 року діагноз - шизофренія, також мали місце неодноразові поміщення його до медичного закладу для проходження лікування, при цьому ним надавалася добровільна згода на лікування, але судом першої інстанції це не враховано, що підтвердила ОСОБА_6 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції;
ОСОБА_6 , вказувала, що обставини, на які посилається КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», викладені працівниками лікарні з її слів, є не що інше як тривогою матері за здоров`я сина, а заява нею була подана до КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» внаслідок сварки із сином. Насправді будь-яких дій, які б свідчили про загрозу життю чи здоров`ю сина внаслідок його поведінки чи оточуючих на час його госпіталізації не було. Її посилання на те, що він ледь не підпалив будинок було радше емоційним, оскільки вона почула з кухні запах диму та побачила недопалок сірника. Того дня між ними відбулася сварка.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не встановив одночасну наявність двох умов для примусової госпіталізації ОСОБА_1 , а саме: 1) можливість лікування лише в стаціонарних умовах лікарні та 2) встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він, зокрема, вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Отже, відсутність необхідності лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

05 січня 2026 року КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2025 року у цій 
справі, у якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2025 року та залишити в силі рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2024 року.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» як на підстави касаційного оскарження постанови апеляційного суду посилається на:
- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 206/1725/24, від 19 лютого 2025 року у справі № 206/2117/24, від 07 травня 2025 року у справі № 206/2495/24, від 20 травня 2025 року у справі № 206/2988/24, від 09 вересня 2025 року у справі № 206/560/24, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Заявник зазначає, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційних скарг, достеменно не встановив, чи становить ОСОБА_1 небезпеку для себе й оточуючих, які конкретно його дії це підтверджують, та чи може він завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю, життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок тяжкого психічного розладу. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки заяві матері ОСОБА_1 від 17 вересня 2024 року, яка є письмовою згодою на примусову госпіталізацію сина.

Аргументи інших учасників справи

Львівська обласна прокуратура у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» залишити без задоволення, а оскаржуване судове

рішення без змін. Відзив мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції під час нового апеляційного перегляду справи виконав вказівки Верховного Суду, надав належну оцінку наявним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про надання дозволу на примусову госпіталізацію.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 21 січня 2026 року у складі колегії суддів Сердюка В. В., Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребував матеріали справи та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У березні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Верховний Суд ухвалою від 11 березня 2026 року у складі колегії суддів Сердюка В. В., Карпенко С. О., Фаловської І. М. призначив справу до судового розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Синельников Є. В., Фаловська І. М., Шипович В. В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Синельников Є. В. - головуючий, Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Шипович В. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 17 вересня 2024 року о 08 год 40 хв до КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в примусовому порядку в супроводі матері та працівників поліції поступив ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З медичної документації вбачається, що по лінії РТЦК та СП в 2004 році 
ОСОБА_1 обстежувався у 15 відділенні, був комісований за ст. 15 «б». У квітні 2005 року пацієнт став замкнутим, підозрілим до батьків, заявляв їм: «ви не мої батьки, мене підмінили 20 років тому», «за мною слідкують люди ректора», втікав з дому, почав висловлювати маячні ідеї впливу. Тоді перебував на стаціонарному лікуванні з 08 червня 2005 року до 08 липня 2006 року з діагнозом: Шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром. 

ОСОБА_1 неодноразово лікувався в КНП ««Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (з 23 червня 2006 року до 21 липня 2006 року, з 11 листопада 2010 року до 12 листопада 2010 року, з 17 серпня 2021 року до 19 серпня 2021 року, з 29 вересня 2021 року до 06 жовтня 2021 року, з 11 жовтня 2021 року до 25 жовтня 2021 року, з 27 лютого 2022 року до 01 березня 2022 року, з 21 червня 2023 року до 10 липня 2023 року), у зв`язку з наявністю галюцинаторно-параноїдної симптоматики, говорив про двійників-прибульців, безцільно бродив вулицями, ходив голим, кидався під машини, поведінково був агресивним, говорив сам із собою. Ліки не приймав, вів асоціальний спосіб життя. Остання госпіталізація з 02 грудня 2023 року до 27 грудня 2023 року з діагнозом: параноїдна шизофренія, безперервний тип перебігу. Тоді намагався порізати матір, побив скло, помалював стіни вдома. Після виписки підтримуюче лікування не приймав.

Зі слів матері та супроводжуючих осіб ОСОБА_1 поводився неадекватно, «ледь не підпалив будинок», втікав з дому, відмовлявся приймати ліки, розмовляв сам із собою, а на приймальному відділенні пацієнт був неспокійний, метушливий, на місці не втримувався, викрикував, до чогось прислухався, оглядався по сторонах, чинив опір огляду, на запитання відповідав після паузи, вибірково, не по суті, говорив нісенітниці, розмахував руками.

За висновком комісії лікарів-психіатрів 3 відділення КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 17 вересня 2024 року № 96 ОСОБА_1 потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі, у зв`язку з наявністю в нього на момент огляду тяжкого психічного розладу, а саме: пацієнт в свідомості, проте продуктивному мовному контакту недоступний. На запитання лікаря не відповідає, будь-які інструкції медичного персоналу виконувати відмовляється. Під час бесіди неспокійний, ходить палатою, метушливий. Поведінково виявляє ознаки галюцинаторної симптоматики: до чогось прислухається, шепоче під ніс. Зовнішній вигляд вкрай неохайний. Мислення оцінити не вдається, внаслідок мутизму. Емоційні реакції нівельовані, неадекватні, критика до власного стану відсутня. Діагноз (згідно MKX-10): F20.00 - Параноїдна шизофренія з безперервним перебігом. Такий розлад психічної діяльності позбавляє гр. ОСОБА_1 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Відповідно до заяви ОСОБА_6 , поданої 17 вересня 2024 року черговому лікарю приймального лікувально-діагностичного відділення КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», остання просила госпіталізувати ОСОБА_1 на стаціонарне лікування у зв`язку з погіршенням психічного стану, що полягає в систематичному, протягом одного місяця серпня-вересня, зникнення з дому, з загрозою його безпеки, що полягає в тому, що він, можливо, виходить на дорогу в нічний час, при цьому цієї небезпеки він не відчуває.

ОСОБА_6 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснила, 
що обставини, на які посилається КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», що викладені працівниками лікарні з її слів, це є не що інше як тривогою матері стосовно сина, а заяву вона подала до КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» внаслідок сварки з сином. Насправді будь-яких дій, які б свідчили про загрозу життю чи здоров`ю сина внаслідок його поведінки чи оточуючих на час його госпіталізації не було. Її посилання, що він ледь не підпалив будинок було радше емоційним, оскільки вона почула з кухні дим та побачила недопалок сірника. Того дня між ними відбулася сварка.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів 
та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає 
з огляду на таке.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає 
в порядку окремого провадження справи про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Частиною першою статті 339 ЦПК України передбачено, що заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу 
з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно з частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь 
і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України 
і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Зазначена гарантія узгоджується з пунктом 5 Принципу 4 «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації.

За статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги 
в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги 
в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з часу госпіталізації з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом 
її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються 
як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо 
не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; 
по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання 
у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України (№ 2)» («Zaichenko v. Ukraine (no. 2)»), заява № 45797/09).

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише 
в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує 
її життєдіяльність.

Тлумачення вказаної норми свідчить, що примусова госпіталізація можлива лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 447/1095/21 (провадження № 61-17062св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі 
№ 2-1/07 (провадження № 14-9свц18) зроблено висновок, що: «Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 
5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо 
не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, 
що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає 
на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, 
чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству 
є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу».

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За встановлених у цій справі обставин суд апеляційної інстанції на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з урахуванням положень частини першої статті 417 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про госпіталізацію та лікування ОСОБА_1 в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції врахував відсутність у матеріалах справи доказів про те, що ОСОБА_1 маючи психічний розлад, вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечують його життєдіяльність. 

Крім того, апеляційний суд дав належну оцінку поясненням  ОСОБА_6 , наданих у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, яка вказала, що обставини, на які посилається КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» викладені працівниками лікарні з її слів та є ні чим іншим як тривогою матері за здоров`я сина, а подання нею заяви до КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» стало наслідком сварки з сином. Водночас ОСОБА_6 у суді апеляційної інстанції стверджувала, що насправді будь-яких дій, які б свідчили про загрозу життю чи здоров`ю сина внаслідок його поведінки чи оточуючих на час його госпіталізації не було. Її доводи про те, що син ледь не підпалив будинок було радше емоційним, оскільки вона почула з кухні запах диму та побачила недопалок сірника.

Колегія суддів звертає увагу, що за обставин цієї справи ОСОБА_1 направлено до КНП Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з ініціативи його матері ОСОБА_6 , яка прибула до психіатричної лікарні разом із сином та надала пояснення, які свідчили про те, що поведінка ОСОБА_1 становить загрозу його життю та здоров`ю, а також загрозу оточуючим. Проте у подальшому ОСОБА_6 надала в суді апеляційної інстанції показання, в яких відмовилася від своїх попередніх пояснень, а тому апеляційний суд встановив відсутність підстав для госпіталізації та лікування ОСОБА_1 в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару. За наведених обставин суперечлива поведінка ОСОБА_6 спричинила виникнення тих наслідків, про які вказував ОСОБА_1 , приєднавшись до апеляційної скарги прокурора. 

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що відсутність необхідності лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає необхідність примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу, враховуючи пояснення ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції про те, що її сину вдома стає краще.

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 листопада 
2024 року у справі № 206/1725/24, від 19 лютого 2025 року у справі № 206/2117/24, від 07 травня 2025 року у справі № 206/2495/24, від 20 травня 2025 року у справі 
№ 206/2988/24, від 09 вересня 2025 року у справі № 206/560/24, оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справі, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними та не суперечить висновкам, викладеним у наведених заявником постановах.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору не спростовують та значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів. Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновку суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. 

За наведених обставин, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович