Справа № 758/11151/25 
Категорія 71 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(ЗАОЧНЕ)

17 березня 2026 року         місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Мельниченко К.Б., позивача ОСОБА_1 , законного представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві держаної адміністрації, про позбавлення батьківських прав

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач в особі законного представника ОСОБА_2 ) звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 (надалі за текстом - відповідач), треті особи: ОСОБА_4 (надалі за текстом - третя особа 1), Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві держаної адміністрації (надалі за текстом - третя особа 2), про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач останні 13 років не виконує своїх батьківських обов?язків щодо свого сина, ніякої участі у його житті не приймає, вихованням не займається, не приймає участі у його фізичному і духовному розвитку, матеріальному забезпеченні та утриманні, що свідчить про ухилення її від виконання своїх батьківських обов?язків по вихованню дитини. Позивач проживає разом з законним представником - бабусею 1 та перебуває на її повному утриманні. з огляду на що, просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно нього.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2025 року цивільну справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В.
Ухвалою суду від 25.07.2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.
05.08.2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 11.08.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
18.08.2025 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10 листопада 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
07.03.2026 року представником позивача через систему «Електронний суд» направлено клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Суду від 11.03.2026 року задоволено заяву представника позивача про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.
12.03.2026 до суду від Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.
У судове засідання 12.03.2026 прибули позивач, законний представник позивача, представник третьої особи 2 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобі.
Позивач та його законний представник підтримали позовні вимоги, представник третьої особи 2 підтримала висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та проти задоволення позовних вимог не заперечувала.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Вчасно та у визначений законом спосіб не повідомляла суд про причини неявки та їх поважність, відзив на позов не подавала.
За таких обставин, керуючись ст. 223 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з ч. 1 ст. 289 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, наявні всі передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України підстави та умови для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача і третьої особи 2 та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 01.08.2012 року (а.с. 7) біологічною мамою позивача є відповідач - ОСОБА_5 , а батьком є третя особа 1 - ОСОБА_4 . Шлюб між батьками позивача не було укладено, ані до, ані після народження позивача, вони проживали разом лише один місяць після його народження, та не створювали сім`ї.
Як вбачається з пояснень відповідача Начальнику служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації (а.с. 14), третя особа 1 визнав батьківство та забрав позивача на своє утримання, виховання і постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1 . Після цього, відповідач підписала зобов`язання утримувати, виховувати дитину, та приймати участь у житті позивача.
Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 17.03.2025 року третя особа 1 зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 (зворотня сторона а.с. 5). Таким чином, обставина проживання позивача разом з батьком окремо від матері є встановленими.
Одночасно, відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, ніякої участі у житті сина не приймає, вихованням не займається, не приймає участі у його розвитку і матеріальному забезпеченні та утриманні. Позивач проживає разом з законним представником ОСОБА_2 , з третьою особою 1 та перебуває на їх повному утриманні.
Більше того, у своїх поясненнях позивач вказав, що мати в його житті взагалі відсутня, і він не сприймає її як маму. Це підтверджується Консультативним висновком психолога (а.с. 13).
Крім того, як вбачається з Висновку Служби у справах дітей та сім`ї № 106-2225 від 25.02.2026 року, відповідач була повідомлена про розгляд питання щодо доцільності позбавлення її батьківських прав. Однак, вона до Служби не з`явилась, письмових пояснень не надала.
Під час бесіди зі співробітниками Служби з позивачем, останній пояснив, що проживає разом з татом та бабусею. Наголосив, що мати не виконувала та не виконує батьківські обов`язки відносно нього, не спілкується з ним та не ініціює зустрічі. 
Згідно Висновку, відповідач самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов`язків по вихованню дитини, що виражається в її бездіяльності щодо налагодженню психоемоційного зв`язку з сином та свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов`язками щодо утримання та виховання дитини. Мати не піклується про позивача, його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвито та навчання, не створює належні умови для розвитку його природних здібностей та не готує його до самостійного життя та праці. Зазначені батьківські обов`язки виконує батько та бабуся.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України), батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
У відповідності до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Пунктом 2 ч.1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю.
Конвенцією про права дитини (надалі за текстом - Конвенція), ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст. 152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За приписом ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом.
Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
У відповідності до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
У ст. 9 Конвенції зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Аналіз зазначених положень закону, практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обставин, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами.
Позбавлення батьківських прав, відповідно до ст. 166 СК України, є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька та матері, так і для дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Позивачем доведено ті обставини, що відповідач не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного медичного догляду та лікування, харчування. Судом не встановлені об`єктивні перешкоди для відповідача у належному вихованні дитини, що свідчить про свідоме нехтування батьківськими обов`язками.
Суд бере до уваги надані стороною позивача докази щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків протягом тривалого строку. Одночасно з тим, суд зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували викладені в позовній заяві обставини.
За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем батьківськими обов`язками щодо дитини, є наслідком винної поведінки останньої та є підставою для позбавлення батьківських прав, що буде відповідати інтересам дитини.
Таким чином, взявши до уваги докази, надані позивачем в обґрунтування позову, а також висновок органу опіки і піклування, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне.
При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду, що встановлено частиною третьою статті 166 Сімейного кодексу України.
Згідно з частиною першою статті 166 Сімейного кодексу України, особа, яка позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.
Разом з тим, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дітей, як передбачено частиною другою статті 166 вказаного Кодексу.
Враховуючи вищесказане, зобов`язання суду одночасно з рішенням про позбавлення батьківських прав ухвалити рішення про стягнення аліментів та положення ч. 8 ст. 7 СК України, згідно з яким регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
Вирішуючи питання розміру аліментів, суд у відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, судом приймаються до уваги також положення ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, згідно з якими розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Також судом беруться до уваги положення ч. 5 ст. 183 ст. 182 Сімейного кодексу України, якими передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Згідно ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 
Зважаючи на встановлений ст. 180 Сімейного кодексу України спільний обов`язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, суд доходить висновку, що позов належить задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на його утримання в розмірі 1/4 доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 141, 265-267, 352-355 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві держановї адміністрації, про позбавлення батьківських прав - задовольнити;
Позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 липня 2025 року та до дня досягнення повноліття дитиною;
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок;
Повне найменування сторін:
позивач - ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );
відповідач - ОСОБА_3 (адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 );
третя особа 1: ОСОБА_4 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 );
третя особа 2: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві держановї адміністрації (адреса проживання: м. Київ, вул. Борисоглібська, буд. 14, код ЄДРПОУ 34401250);
Заочне рішення може бути переглянуте Подільським районним судом міста Києва за письмовою заявою відповідача;
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Подільського районного суду міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин;
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення;
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення зазначених строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Київським апеляційним судом, якщо його не буде скасовано.

Суддя    В.В. Гребенюк