Справа № 201/2235/26
Провадження № 2/201/2921/2026

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року       Соборний районний суд 
міста Дніпра 
у складі головуючого судді Федоріщева С.С.,
при секретарі судового засідання Максимовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

 
19 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , та з урахуванням уточнень, просив розірвати шлюб, укладений з нею, після розірвання шлюбу залишити місце проживання неповнолітнього сина разом із батьком, стягнути аліменти у твердій грошовій сумі 8 000 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та стягнути з неї 60 000 грн заборгованості за договором від 01 грудня 2024 року про участь в утриманні дитини. Свої вимоги позивач мотивував тим, що дитина фактично проживає разом із ним, саме він щоденно здійснює її виховання, догляд і матеріальне забезпечення, тоді як відповідачка проживає окремо, системної участі у житті дитини не бере, а погоджені в договорі платежі належним чином не здійснює. 
Ухвалою судді від 24 лютого 2026 року позовну заяву було залишено без руху, після усунення недоліки, ухвалою судді від 27 лютого 2026 року відкрито провадження у справі.
17 березня 2026 року відповідачка подала відзив на уточнену позовну заяву, у якому не заперечила, що на теперішній час неповнолітній ОСОБА_3 фактично проживає разом із батьком. Разом із тим вона заперечила проти задоволення позову у частині стягнення 60 000 грн як заборгованості за договором, вказуючи на необхідність оцінки правової природи договору та дотримання вимог щодо його форми. Також відповідачка заперечила проти визначення аліментів саме у твердій грошовій сумі 8 000 грн, посилаючись на необхідність врахування її матеріального становища, відсутності стабільного доходу, реальних витрат на дитину та принципів розумності й справедливості. Щодо розірвання шлюбу відповідачка не заперечила проти розгляду цього питання по суті. У відзиві вона також просила розглянути справу за її відсутності, в подальшому у судове засідання не з`явилася.
Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про підтримання уточненої позовної заяви та розгляд справи за його відсутності. У поданій заяві він підтвердив усі викладені в уточненому позові обставини, наголосив, що неповнолітній ОСОБА_3 фактично постійно проживає разом із ним, батьком, та перебуває на його щоденному догляді, вихованні й утриманні. Також позивач зазначив, що ці обставини підтверджуються Актом про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком, підписаним свідками, а також письмовими поясненнями бабусі дитини - ОСОБА_4 , яка підтвердила самостійне виконання батьком повного обсягу батьківських обов`язків та окреме проживання матері. Позивач просив розглянути справу за наявними матеріалами. 
Згідно із ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 2013 року, актовий запис № 483. 
У шлюбі народилася спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження. 
Із первісної та уточненої позовних заяв убачається, що погіршення сімейних відносин між сторонами набуло системного характеру, особливо після початку збройної агресії рф проти України, коли від сторін вимагалася ще більша узгодженість у питаннях догляду за дитиною, її побуту, навчання, лікування та розвитку. Позивач вказав, що відповідачка поступово почала самоусуватися від виконання щоденних дій щодо дитини, зникло взаєморозуміння у питаннях батьківських обов`язків, а згодом відповідачка фактично залишила місце спільного проживання та почала проживати окремо. 
01 грудня 2024 року між сторонами було укладено письмовий договір про участь у вихованні та утриманні дитини. Зі змісту цього документа вбачається, що сторони погодили проживання дитини разом із батьком, її перебування на його самостійному вихованні та утриманні, окреме проживання сторін після припинення фактичних шлюбних стосунків, а також обов`язок матері сплачувати на утримання дитини 8 000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Договір також містить положення про порядок спілкування матері з дитиною, обов`язки батька щодо повсякденного догляду, навчання, медичного супроводу та розвитку дитини, а окремим пунктом прямо встановлює, що цей договір укладено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. 
Із Акту про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком, на який посилається позивач, убачається, що неповнолітній ОСОБА_3 постійно проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , має належні умови для життя та розвитку, а саме батько самостійно забезпечує його харчування, одяг, шкільне приладдя, навчання, медичний супровід, дозвілля, безпеку та належний режим дня. Із письмових пояснень бабусі дитини - ОСОБА_4 — також убачається, що саме батько фактично здійснює повний обсяг щоденного догляду, виховання і матеріального забезпечення дитини, тоді як мати проживає окремо та не виявляє належного бажання виконувати сімейні та материнські обов`язки. Ці обставини прямо зазначені і в заяві позивача про підтримання уточненого позову. 
Оцінюючи позовні вимоги у їх сукупності, суд виходить із такого.
Відповідно до частини четвертої статті 157 Сімейного кодексу України договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Стаття 189 Сімейного кодексу України також передбачає письмову форму і нотаріальне посвідчення договору між батьками про сплату аліментів на дитину. Частина перша статті 220 Цивільного кодексу України визначає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 
Отже, спірний договір від 01 грудня 2024 року, укладений між сторонами у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, не набув сили належного сімейно-правового договору в розумінні частини четвертої статті 157 та статті 189 Сімейного кодексу України. Він не може породжувати самостійного виконавчого механізму та не створює достатньої правової підстави для стягнення саме «заборгованості за договором» у тому вигляді, в якому цю вимогу заявлено. За таких обставин у частині вимоги про стягнення 60 000 грн заборгованості за договором позов задоволенню не підлягає. 
Разом із тим нікчемність такого договору у спеціальному значенні сімейного закону не означає, що суд позбавлений можливості враховувати його зміст як письмовий доказ фактичних обставин сімейного життя сторін. Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, відповідно до якого якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання його недійсним судом не вимагається, а за наявності спору щодо правових наслідків такого правочину суд повинен надати оцінку відповідним доводам у мотивувальній частині рішення. Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону. 
Отже, у цій справі суд має право оцінити спірний документ як джерело доказової інформації про реальні сімейні відносини сторін, фактичне проживання дитини з батьком та визнання матір`ю необхідності її матеріальної участі в утриманні дитини. 
Щодо вимоги про розірвання шлюбу суд виходить із того, що відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, а сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 
Стаття 24 Сімейного кодексу України також встановлює, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, а примушування до шлюбу не допускається. 
Частини третя і четверта статті 56 Сімейного кодексу України передбачають право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини та забороняють примушування до їх збереження. 
Згідно зі статтями 110, 112 Сімейного кодексу України шлюб підлягає розірванню, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечать інтересам одного з подружжя або інтересам їхньої дитини. 
Із уточненої позовної заяви, а також із відзиву відповідачки вбачається, що сторони фактично припинили сімейні відносини, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спільного сімейного укладу не мають. Відповідачка прямо не заперечує проти розгляду питання про розірвання шлюбу по суті. 
За таких обставин суд доходить висновку, що шлюб між сторонами втратив реальний зміст, має формальний характер і його подальше збереження не відповідає інтересам сторін та неповнолітньої дитини, для якої важливими є не формальне існування шлюбу, а наявність стабільного і передбачуваного середовища проживання та виховання. 
Отже, встановивши фактичний розпад сім`ї, відсутність заперечень сторін проти розірвання шлюбу, суд доходить до висновку про те, що вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.
Доходячи до такого висновку, суд враховує, що відповідно до статей 141, 150, 160, 161 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а при вирішенні питань, пов`язаних із проживанням, вихованням та утриманням дитини, суд повинен виходити насамперед із принципу найкращих інтересів дитини, враховувати сталість її соціального та побутового середовища, реальне виконання кожним із батьків своїх батьківських обов`язків, вік дитини, її потреби, а також інші істотні для справи обставини. 
Аналогічний підхід випливає і з практики Європейського суду з прав людини, який у справах Hunt v. Ukraine та Mamchur v. Ukraine наголошував, що між інтересами батьків та дитини має бути забезпечено справедливу рівновагу, однак особлива увага повинна приділятися саме найкращим інтересам дитини, яка має зростати у безпечному, спокійному та стабільному середовищі. 
Також суд враховує і правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких за відсутності між батьками реального спору щодо того, з ким саме проживає дитина, суд може одночасно з вирішенням вимоги про розірвання шлюбу вирішити питання про залишення проживання дитини з тим із батьків, з ким вона фактично проживає на момент розгляду справи. Такий підхід викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 та у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20. Отже, у випадку, коли між батьками відсутній самостійний спір щодо проживання дитини, суд у межах справи про розірвання шлюбу вправі залишити дитину проживати з тим із батьків, з ким вона фактично проживає і з ким пов`язане її повсякденне життя. 
Як установлено судом, неповнолітній ОСОБА_3 фактично проживає разом із батьком, що прямо визнано матір`ю у її відзиві на уточнену позовну заяву. При цьому мати не заявляє вимоги про передачу дитини їй, не стверджує, що проживання дитини з батьком суперечить її інтересам, та фактично не оспорює сформований порядок проживання дитини. Натомість із матеріалів справи вбачається, що саме батько здійснює щоденний догляд за дитиною, забезпечує її харчування, одяг, гігієну, медичний супровід, режим дня, побутову безпеку, навчання, розвиток та належну емоційну підтримку, тобто фактично виконує повний обсяг батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини. 
За таких обставин суд доходить висновку, що після розірвання шлюбу місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 слід залишити разом із батьком, оскільки саме такий порядок відповідає найкращим інтересам дитини, забезпечує для неї сталість середовища проживання, безперервність щоденного догляду, виховання та побутового забезпечення, а також узгоджується з фактичними обставинами справи. При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду про те, що визначення місця проживання дітей із батьком, з яким вони безперервно проживали тривалий період, забезпечує їх розвиток у безпечному, спокійному і стійкому середовищі та не позбавляє матір її прав і не звільняє від виконання нею батьківських обов`язків. 
Щодо вимоги про стягнення аліментів суд виходить із такого.
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтями 181, 182, 183, 191 цього Кодексу аліменти присуджуються на користь того з батьків, з ким фактично проживає дитина; на одну дитину вони можуть бути визначені у частці від доходу платника, а мінімальний гарантований розмір не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; присуджуються аліменти від дня пред`явлення позову. Відсутність у матері стабільного доходу сама по собі не звільняє її від законного обов`язку брати участь у матеріальному забезпеченні дитини. 
Суд бере до уваги, що відповідачка, заперечуючи проти стягнення аліментів саме у твердій сумі 8 000 грн, посилається на необхідність врахування її матеріального становища, відсутності стабільного доходу, реальних витрат на дитину та принципів розумності й справедливості. Оскільки належних і достатніх доказів, які б давали підстави для визначення аліментів саме у твердій грошовій сумі 8 000 грн щомісячно, матеріали справи не містять, а відповідачка заперечує саме проти такого способу та розміру стягнення, суд вважає за необхідне визначити аліменти у частці від усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, що у цій категорії справ є більш відповідним способу реалізації аліментного обов`язку та забезпечує баланс між інтересами дитини й принципом співмірності. 
При цьому суд окремо зазначає, що саме по собі стягнення аліментів з матері не може свідчити про фактичне утримання нею дитини чи належну участь у її щоденному вихованні. Сплата аліментів є лише виконанням передбаченого законом обов`язку того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її матеріальному забезпеченні. Такий обов`язок не підміняє реального щоденного догляду, виховання, побутового забезпечення, турботи про здоров`я, розвиток, режим дня та безпеку дитини. Як установлено судом у цій справі, саме батько постійно проживає разом із дитиною, самостійно здійснює її щоденне виховання, догляд і фактичне утримання, тоді як мати проживає окремо та не бере належної системної участі у повсякденному житті дитини. Отже, присудження аліментів у даному випадку не означає, що мати фактично утримує дитину, а лише покладає на неї встановлений законом обов`язок брати участь у матеріальному забезпеченні дитини, яка перебуває на самостійному вихованні та утриманні батька. 
З огляду на наведене, суд вважає за необхідне стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі однієї четвертої від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 березня 2026 року, тобто з дня подання уточненої позовної заяви, в якій було заявлено відповідну вимогу, і до досягнення дитиною повноліття. На підставі пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України рішення суду у частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. 
За таких обставин суд доходить висновку, що уточнений позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню: у частині вимоги про стягнення 60 000 грн заборгованості за договором від 01 грудня 2024 року слід відмовити; у частині вимог про розірвання шлюбу, залишення місця проживання неповнолітньої дитини разом із батьком та стягнення аліментів - задовольнити частково, визначивши інший, ніж просив позивач, спосіб та розмір стягнення аліментів. 
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до статті 141 ЦПК України пропорційно до задоволених та відхилених вимог. 
На підставі викладеного, керуючисьст.ст.203, 215, 220 ЦК України, ст.ст.24, 56, 110, 112, 141, 150, 157, 160, 161, 180–183, 189, 191 СК України, ст.ст.3, 12, 13, 76–81, 89, 141, 259, 263–265, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, розірвання шлюбу із залишенням місця проживання неповнолітнього сина разом із батьком, та стягнення аліментів - задовольнити частково.
Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований 27 вересня 2013 року, актовий запис № 483.
Після розірвання шлюбу залишити місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , який самостійно здійснює його щоденне виховання та утримання без участі матері.
Стягнути зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 березня 2026 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1331,20 грн.
В задоволенні решти вимог – відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя   С.С. Федоріщев