П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/9789/24
Провадження № 22-ц/4815/372/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.
секретар судового засідання: Хлуд І.П.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Волошина І.В. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2025 року, ухвалене в складі судді Левчука О.В., повний текст судового рішення складено 05.11.2025 року, у справі № 569/9789/24

в с т а н о в и в :
У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та заборону вчинення дій, стягнення моральної шкоди. 
Позовна заява обґрунтована тим, що сторони є співвласницями (по 1/3 частки) квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2017. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01.02.2023 у справі №569/15492/21 усунуто перешкоди в користуванні частиною квартири (1/3) що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до цієї квартири та зобов`язано ОСОБА_3 надати вільний доступ ОСОБА_1 до цього житла шляхом видачі ключів від вхідних дверей квартири. У зазначеній квартирі позивачка почала проживати з кінця жовтня 2023 та зареєструвала своє місце проживання 08.11.2023. На даний час у квартирі фактично проживають позивачка та відповідачка, проте між ними постійно виникають конфлікти через користування квартирою. Відповідачка повністю нехтує елементарними потребами позивачки на спокійне проживання у вказаному житлі, на чистоту просторів спільного використання та тишу в нічний час відпочинку. ОСОБА_2 приводить до квартири невідомих осіб без узгодження з позивачкою, через що позивачка почуває себе незахищеною у власному домі, також відповідачка не прибирає за своєю собакою та курить у квартирі. Позивачка зверталась в поліцію, проте ніякого результату це не дало. Проживання з відповідачкою у вищевказаних умовах несе загрозу для здоров`я позивачки, що і стало причиною звернення останньої з даним позовом до суду.
Просила суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом заборони вчинення дій та стягнути моральну шкоду. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та заборону вчинення дій, стягнення моральної шкоди відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано того, що перебування у помешканні сторонніх осіб, яких відповідачка приводить, створює їй як співвласнику житла перешкоди у користуванні такою квартирою. Вказує, що суд неправильно встановив обставини справи, помилково ототожнивши всіх подруг відповідачки як одну особу, що призвело до неправильного встановлення обставин справи. Вказує, що внаслідок протиправних дій відповідачки вона зазнала моральних страждань які вона оцінює у 20000 гривень. 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.
Установлено, що сторони є співвласниками (по 1/3 частки) квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01.02.2023 у справі №569/15492/21 усунуто перешкоди в користуванні частиною квартири (1/3), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до цієї квартири та зобов`язано ОСОБА_3 надати вільний доступ ОСОБА_1 до цього житла шляхом видачі ключів від вхідних дверей квартири. Рішення суду є чинним .
Відповідно до акту про виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01.02.2023 у справі № 569/1549/21, ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 отримала ключі від вхідних дверей квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 08.11.2023 № 29114, виданої Департаментом цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка зареєструвала своє місце проживання 08.11.2023.
Сторони у справі неодноразово зверталася до відділу поліції РУП ГУНП у Рівненській області з приводу конфліктів між ними. В ході проведеної перевірки зі сторонами було проведено роз`яснювально-профілактичну бесіду щодо недопущення конфліктів в майбутньому.
Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06.04.2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29.09.2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15.09.2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (п. 148)).
Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (постанова від 28.09.2021 року у справа № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20).
Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі № 450/2875/19, провадження № 61-5051св22.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.06.2021 року у справі № 522/13307/16-ц (провадження № 61-1831св21) зазначено, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Убачається, що з 2021 року відповідачка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що стверджується актом №14/02 від 28.02.2025 про фактичне проживання особи без реєстрації та свідченнями свідків.
17.01.2024, 15.02.2024, 17.03.2024 ОСОБА_2 приїздила до Рівного разом із собакою породи французький бульдог. В ці дні (15 лютого та 17 березня 2024) разом з відповідачкою до неї в гості у спірну квартиру приходила її подруга.
Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Будь які належні та достатні докази того, що відповідачка та/або її подруга (друзі, знайомі) у зазначені дні чинили позивачці перешкоди в користуванні спірною квартирою і їх дії були неправомірними позивач суду не надала.
Також відсутні докази того, що ОСОБА_2 надавала доступ до квартири третім особам (передала ключі, поселила, уклала договір найму тощо).
Не знайшло свого підтвердження і факт утримання відповідачем собаки у спірній квартирі на час розгляду справи.
Суд першої інстанції, правильно вказав, що фактично вимога позивачки ОСОБА_1 зводиться до того, щоб без її дозволу відповідачка не має права приводити будь-яких осіб до себе в квартиру, однак така вимога порушує право користування квартирою та право на приватне життя відповідачки.
Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що власник не повинен узгоджувати чи звертатися з певними пропозиціями до інших власників щодо користування своїм майном (за виключенням обставин щодо свідомого створення перешкод у користуванні чи розпорядженні таким), а за будь яких обставин мати можливість реалізувати свої права власника. 
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що відповідач є співвласником квартири, якій належить 1/3 частки у спільному майні, а тому в повній мірі має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141 ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Волошина І.В. залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2025 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 травня 2026 року.

Головуючий :        Гордійчук С.О.

Судді :         Боймиструк С.В.

Шимків С.С.