ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Мукачево Справа №303/5972/25
2/303/2165/25

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі: головуючого – судді Кость В.В.
секретар судового засідання - Кеменяш Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до відповідачів: (1)  ОСОБА_2 
(2)  ОСОБА_3 
(3)  ОСОБА_4 
про виділення в самостійний об`єкт частки житлового будинку, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_5 , звернулася до суду з позовом до відповідачів про виділення в самостійний об`єкт частки житлового будинку АДРЕСА_1 (надалі - Будинок), припинення права спільної часткової власності на Будинок та визнання за Белецею нею права власності на виділений житловий будинок.
Позовні вимоги обґрунтовуються поданими суду доказами, які підтверджують заявлені позивачем вимоги щодо підставності виділу в самостійний об`єкт частки житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності.
Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його з довірителем участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відносно можливості ухвалення судом заочного рішення не заперечує.
Належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи відповідачі (1, 2, 3) в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзивів до суду не подали

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. 
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у статті 13 Цивільного процесуального кодексу України.
Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. 
В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.
Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).
В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.
Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. 
У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову – це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. 
Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу бетонного паркану.
Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. 
Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.
Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.
Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо можливості виділення в самостійний об`єкт частки Будинку, припинення права спільної часткової власності на вказаний житловий Будинок та визнання за позивачем права власності на вказаний об`єкт нерухомості.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

Дані інформаційних довідок №437930594 та №437930621 від 01.08.2025, свідоцтв про право на спадщину зареєстрованих в реєстрі за №1110, 741, 3-163, інвентаризаційної справи №1179 та інші доказові матеріали свідчать про те, що цілий садибний будинок за адресою: АДРЕСА_1 складається з двох одноповерхових саманно-цегляних житлових будинків, позначених в плані літерами «А» та «Б». В свою чергу, будинок, який позначений літерою «Б», становить квартиру АДРЕСА_2 .
Так, позивачу на праві спільної часткової власності належить частини цілого садибного житлового будинку, що складається з цілого житлового будинку за літерою «А», загальною площею 61,60 м2, та приналежні споруди: гараж (позначений літерою «Е»), №1, 2 - споруди.
В свою чергу, квартира АДРЕСА_3 , позначена на плані літерою «Б», що становить частини цілого садибного будинку за вказаною адресою, належить на праві спільної часткової власності відповідачам у наступних частках:
- ОСОБА_2 – 4/28 частки;
- ОСОБА_3 – 14/28 частки:
- ОСОБА_4 – 10/28 частки.

Приймаючи вищевказані фактичні обставини справи, суд виходить також із того, що згідно з положеннями частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.
Нормами Цивільного кодексу України встановлено, що майно може належати особам на праві спільної часткової (із визначенням часток у праві власності) або на праві спільної сумісної (без визначення часток) власності; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частини перша, друга, четверта статті 355, частина перша статті 356, частина перша статті 368); право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (частини перша, третя статті 358); співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369).
У відповідності до положень частини першої статті 319 та статті 328 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. 
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує:
- множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники);
- єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша та третя статті 364 Цивільного кодексу України). 
Фактичний аналіз змісту статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 Цивільного кодексу України свідчить про те, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2012 року у справі № 6-12цс13, а також у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц (провадження № 61-21409св18), від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15 (провадження № 61-26178св18) від 11 жовтня 2021 року у справі № 607/14338/19-ц (провадження № 61-19073св20).
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо. 
Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови від 04.10.1991 №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначив, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності (п. 7 даної Постанови).
Відповідно до пунктів 160, 161 Порядку проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 488 (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 1074 від 20.09.2024 № 1755 від 24.12.2025), визначення технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна здійснюється щодо об`єкта нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності. Виділ частки з об`єкта нерухомого майна можливий лише за умови поділу об`єкта нерухомого майна на два або більше самостійних об`єкти нерухомого майна, які є відокремленими, мають окремий вихід на сходову клітку, коридор або вулицю. Якщо об`єкт нерухомого майна є неподільним, виділ не проводиться.
За результатами виконання робіт з визначення технічної можливості виділу об`єктів нерухомого майна складається висновок щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна згідно з додатком 6.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні фактичні дані, які б свідчили про те, що за технічними характеристиками спірний будинок може бути поділений та можливий виділ зазначеної позивачем частки в окремий об`єкт.
В постанові від 31 січня 2024 року у справі 607/4891/15-ц (провадження №61-10467/15-ц), Верховний суд виснував, що завданням суду при розгляді такої категорії справ є встановлення можливості поділу об`єкта нерухомості, що перебуває в спільній частковій власності, який буде відповідати вимогам, що передбачені будівельними нормами та правилами, коли кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
З цією метою призначається судова будівельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої судом розглядається найбільш оптимальний варіант поділу нерухомого об`єкта в натурі відповідно до розміру ідеальних часток у спільній частковій власності. Отримання дозволів на перепланування об`єкта нерухомості здійснюється власниками, якщо техніко-юридичними нормами встановлена вимога щодо отримання дозвільних документів у разі втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування чи в інших випадках, передбачених будівельними нормами та правилами.
Згідно з частиною першою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 Цивільного процесуального кодексу України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, провадження № 14-740цс19, постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 263/11779/16-ц, провадження № 61-10819св20).
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Суд зазначає, що в процесі розгляду даної справи позивачем та/або його представником не подавалося жодних клопотань про призначення тих чи інших експертних досліджень на предмет підтвердження обставин, які позивач поклав в основу своїх доводів для можливості задоволення судом позовних вимог.
Отже, з урахуванням наведеного, позивач на довів належними та допустимими доказами можливості виділення їй частки спірного будинку, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
За таких обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 280, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити повністю.
2. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
3. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
4. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Представник позивача: ОСОБА_5 , АДРЕСА_5 .
Відповідачі: (1)  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .
(2)  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 .
(3)  ОСОБА_4 , АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя          В.В. Кость