ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 р. 	Справа № 480/2954/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.04.2026, головуючий суддя І інстанції: О.М. Кунець, м. Суми, повний текст складено 22.04.26 по справі № 480/2954/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 в повному обсязі одноразової грошової допомоги при звільненні;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні за 10 років вислуги з урахуванням виплачених сум.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я: за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII). Відповідно до наказу від 14.01.2025 №14 позивачу нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 8 повних календарних років. Натомість вислуга років позивача у Збройних Силах станом на 14.01.2025 становить 10 років 01 місяць 21 день. Таким чином, як зазначає позивач, відповідачем не в повному обсязі нарахована та виплачена одноразова грошова допомога при звільненні, оскільки нараховано за 8 календарних років, а не за повних 10 календарних років вислуги. Вважає, що невиплата зазначеної допомоги у повному обсязі порушує його конституційні права та гарантії на належний соціальний захист, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням виплачених сум.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що в особовій справі військовослужбовця на дату звільнення були відсутні відомості про отримання чи не отримання одноразової грошової допомоги у разі звільнення за час попереднього проходження військової служби. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що при попередньому звільненні з військової служби він не набув права на отримання одноразової грошової допомоги або що така допомога йому фактично не виплачувалась. Отже, саме на позивача покладається обов`язок доведення факту неотримання ним одноразової грошової допомоги під час попереднього звільнення з військової служби, оскільки відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Сам факт відсутності в особовій справі відомостей про отримання або неотримання одноразової грошової допомоги не створює для військової частини обов`язку здійснювати нарахування та виплату бюджетних коштів за попередні періоди служби без належного документального підтвердження. В зв`язку з чим позивачеві виплачена одноразова грошова допомога у разі звільнення за 08 повних років безперервного проходження військової служби. 
Підсумовуючи вищевикладене, підстав зобов`язувати відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням загальної вислуги 10 повних календарних років в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення, згідно підпункту 1 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII не має.
Позивач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст. 304 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 14.01.2025 №14 (а.с. 6) позивача, звільненого з військової служби у запас наказом командира 91 ООПП (по особовому складу) від 09.01.2025 №5-РС за підпунктом "б" (за станом здоров`я - за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з 14.01.2025. Зазначено, що вислуга років у Збройних Силах станом на 14.01.2025 становить: 10 років 01 місяць 21 день. 
Також, у витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 14.01.2025 №14 зазначено про виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні за 08 повних років служби в розмірі 50 % в сумі 94650 грн 64 коп.
Враховуючи те, що відповідач не у повному обсязі нарахував та виплатив позивачу суму одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 повних років, а не за 10 повних років військової служби, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду даної справи відповідачем не подано суду належних доказів того, що звільнення позивача з військової служби 14.01.2025 є повторним, та доказів того, що позивач при попередньому звільненні набував права на виплату такої допомоги.
У зв`язку з чим, суд першої інстанції враховуючи, що до звільнення із військової служби позивач не набував права на виплату такої допомоги та її не отримував, дійшов висновку, що позивач має право на виплату такої допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби в Збройних Силах України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з таких підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни відповідно до Конституції України визначає Закон № 2011-XII та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з пунктами 2 та 3 статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Згідно пункту 2 абзацу 2 підпункту 1 ст. 15 Закону № 2011-XII: військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в таких розмірах:
1) 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби - які звільняються з військової служби: за станом здоров`я.
Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.
У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, крім тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Відповідно до пункту 1 Розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра борони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за №745/32197 (далі - Порядок №260 в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби, військовослужбовців, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або за призовом осіб із числа резервістів в особливий період) здійснюється виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірах та на умовах, установлених пунктом 2 статті 15 Закону № 2011-XII.
Згідно з пунктом 7 розділу XXXII Порядку №260 у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, установленої Законом № 2011-XII.
Згідно з пунктом 8 Розділу ХХХІІ Порядку №260 для визначення розміру одноразової грошової допомоги в разі звільнення з військової служби строк календарної служби осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі - Постанова № 393) (зі змінами).
Абзацами 1, 2 п. 1 Постанови № 393 установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у пунктах “б”-“д”, “ж” і “з” статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються: військова служба в Збройних Силах, Державній прикордонній службі, Національній гвардії, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ та інших військових формуваннях, створених Верховною Радою України, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, Державній спеціальній службі транспорту.
Пунктом 4 Постанови № 393 визначено, що строкова військова служба зараховується до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, у календарному обчисленні, а в разі її проходження в умовах, визначених у пункті 3 цієї постанови, у віддалених і високогірних місцевостях або в інших умовах, які згідно із законодавством колишнього СРСР були підставою для зарахування на пільгових умовах до вислуги років, - у відповідному пільговому обчисленні для визначення розміру пенсії.
Відповідно до абзацу 8 пункту 10 Постанови №393, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та осіб, зазначених в абзаці дев`ятому цього пункту, виплачується одноразова грошова допомога в розмірах та на умовах, установлених пунктом 2 статті 15 Закону № 2011-XII.
Згідно із абзацом 10 пункту 10 Постанови № 393, строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.
Таким чином, у військовослужбовця є право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у випадку його звільнення з військової служби за станом здоров`я.
При цьому, статтею 15 Закону № 2011-XII та пунктом 7 розділу XXXII Порядку №260 встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, як-то ненабуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.
Отже, для визначення періоду за який виплачується грошова допомога визначальною є обставина набуття чи не набуття особою права на отримання відповідної допомоги під час проходження служби у попередніх періодах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.11.2022 у справі №580/388/21.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що відповідно до витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 14.01.2025 №14 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з 14.01.2025. Також в цьому ж наказі зазначено, що вислуга років позивача у Збройних Силах станом на 14.01.2025 становить: 10 років 01 місяць 21 день.
При цьому, цим наказом визначено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні за 08 повних років служби в розмірі 50 % в сумі 94650 грн 64 коп. 
Відповідач зазначає, що позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні за 08 повних років безперервного проходження військової служби, у зв`язку з тим, що в особовій справі позивача на дату звільнення були відсутні відомості про отримання чи не отримання одноразової грошової допомоги у разі звільнення за час попереднього проходження військової служби. 
Крім того, відповідачем не заперечується, що календарна вислуга років позивача у Збройних Силах України станом на 14.01.2025 становить 10 років 01 місяць 21 день.
Проте, відповідачем станом на момент розгляду цієї справи не надано суду доказів нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 повних років служби, як і документів на підтвердження відсутності підстав для виплати одноразової грошової допомоги у такому розмірі.
Посилання відповідача на те, що в особовій справі позивача на дату звільнення були відсутні відомості про отримання чи неотримання ним одноразової грошової допомоги під час попереднього звільнення з військової служби, не може свідчити про відсутність у позивача права на відповідну виплату.
Сам по собі факт відсутності в особовій справі позивача таких відомостей не підтверджує ані набуття позивачем права на одноразову грошову допомогу під час попереднього звільнення з військової служби, ані факту її виплати. 
Твердження відповідача про покладення на позивача обов`язку доведення факту неотримання одноразової грошової допомоги є безпідставним, оскільки в силу вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Під час розгляду справи відповідачем не доведено правомірності оскаржуваної бездіяльності, оскільки відсутні належні та допустимі докази того, що звільнення позивача з військової служби 14.01.2025 є повторним. Крім того, відповідач не довів факту набуття позивачем права на виплату зазначеної грошової допомоги під час його попереднього звільнення з військової служби.
Отже, оскільки до звільнення із військової служби позивач не набував права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні та її не отримував, тому у день виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 - 14.01.2025, він мав право на виплату такої допомоги у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби в Збройних Силах України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII, з урахуванням виплачених сум.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З огляду на вищенаведений підхід, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 по справі № 480/2954/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий