ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 р. 	Справа № 520/33128/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 року (ухвалене суддею Сліденко А.В.) в справі № 520/33128/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту від 17.10.2025 р. стрільця-санітара 2-го відділення 1-го взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронетранспортерах), 4-го батальйону оперативного призначення ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, внаслідок необхідності здійснювати догляд за дружиною ( ОСОБА_2 ) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відповідно пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та неприйняття рішення за результатами розгляду у встановлений законом строк; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт від 17.10.2025 р. стрільця-санітара 2-го відділення 1-го взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронетранспортерах), 4-го батальйону оперативного призначення ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, внаслідок необхідності здійснювати догляд за дружиною ( ОСОБА_2 ) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відповідно пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та прийняти рішення за результатами розгляду рапорту; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити стрільця-санітара 2-го відділення 1-го взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронетранспортерах), 4-го батальйону оперативного призначення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, внаслідок необхідності здійснювати догляд за дружиною ( ОСОБА_2 ) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26, абз. 11 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 р. позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Позивач вважає, що відповідачем не розглянуто його рапорт про звільнення судом першої інстанції не надано правової оцінки тому, що відмова, оформлена листом Військової частини НОМЕР_1 від 14.11.2025 р. №25/17/12-К-709-Аз, це відмова в розгляді рапорту ОСОБА_1 , а не безпосередня відмова в задоволенні рапорту. Тобто, на рапорт ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 складено інформаційний лист про те, що останній має особисто прибути до місця несення служби. Позивач посилається на практику Верховного Суду викладеної в постанові від 02.04.2025 р. в справі № 280/7446/24. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Згідно з витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 оперативно-тактичного з`єднання - 2 корпусу Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) №104 від 08.04.2025 р. позивач зарахований на посаду електрика-водія відділення управління 1-ої зенітної артилерійської батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону.
Згідно з витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №181 від 17.06.2025 р. позивач призначений на посаду стрільця-санітара 2-ого відділення 1-ого взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 4-ого батальйону оперативного призначення.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №207 від 14.07.2025 р. позивач залучений до операційної зони ТГр «Покровськ» ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з 18.06.2025 р.
Згідно з витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 оперативно-тактичного з`єднання - 2 корпусу Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) №237 від 12.08.2025 р. позивач вилучений із операційної зони ТГр « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з 01.07.2025 р. у зв`язку з самовільним залишенням місця несення військової служби.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №209 від 15.07.2025 р. позивач звільнений з посади та зарахований у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у зв`язку із відсутністю військовослужбовця за місцем дислокації військової частини понад 10 діб з 14.07.2025 р.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 17.07.2025 р. №2432 за фактом самовільного залишення ОСОБА_1 місця несення військової служби призначено службове розслідування; результати проведеного службового розслідування оформлені висновком, згідно з яким 01.07.2025 р. складений рапорт командира 4-ого батальйону оперативного призначення Військової частини НОМЕР_1 оперативно-тактичного з`єднання - 2 корпусу Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про виявлення факту відсутності ОСОБА_1 під час контрольної перевірки особового складу на території тимчасового базування в АДРЕСА_1 . 
Отже, з 01.07.2025 р. позивач відсутній за місцем несення військової служби. Доказів повернення ОСОБА_1 до місця несення військової служби матеріали справи не містять.
22.10.2025 р. представником позивача - адвокатом Кравченком С.М. на адресу Військової частини НОМЕР_1 направлено лист (звернення) з приводу звільнення позивача з військової служби разом з рапортом позивача від 17.10.2025 р. про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, внаслідок необхідності здійснювати догляд за дружиною ( ОСОБА_2 ) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання. До рапорту було дано: копії паспортів та РНОКПП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; копію свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 ; копію витягу № 11.1/20-803; копію витягу з рішення ЕКОПФО № 168/25/546/В від 14.05.2025 р.
14.11.2025 р. Військовою частиною НОМЕР_1 на адвокатський запит від 22.10.2025 р. надано відповідь №25/17/12-К-709-Аз, в якій вказано, що долучений до адвокатського звернення рапорт ОСОБА_1 від 17.10.2025 р. щодо його звільнення з військової служби розглянутий, за результатами чого повідомлено про відсутність підстав для задоволення вказаного рапорту. 
Позивач не погодився з бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду його рапорту від 17.10.2025 р. про звільнення з військової служби, звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав вважати, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нерозгляду рапорту від 17.10.2025 р. та неприйняття рішення за результатами розгляду у встановлений законом строк.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 р. (в подальшому - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 7 статті 26 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці звільняються з військової служби, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах - необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи; необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.
Частиною 7 статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Процедури та механізми прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про звільнення військовослужбовця Національної гвардії України визначені приписами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008 (в подальшому - Положення №1153/2008) та Інструкції з організації обліку особового складу Національної гвардії України, затвердженого наказом МВС від 30.01.2017 р. №73 (в подальшому - Інструкція №73).
Згідно з пп. 2 п. 225 Положення №1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Відповідно до п. 233 Положення №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Згідно з п. 234 Положення №1153/2008, перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.
Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення.
Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги років військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.
Заперечення військовослужбовців щодо розрахунку вислуги років військової служби розглядаються командирами (начальниками) військових частин перед оформленням документів для звільнення з військової служби. Спірні питання щодо заліку вислуги років окремих періодів служби для призначення пенсії розглядаються спеціальною комісією Міністерства оборони України.
Відповідно до п. 242 Положення №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Згідно з пунктом 9 глави 2 Розділу ІІ Інструкції №73, виключення зі списків особового складу військової частини проводиться наказом по стройовій частині в такі строки: осіб, які самовільно залишили військові частини або місце служби, та тих, що не з`явилися в строк без поважних причин на службу при призначенні, переміщенні, з відрядження, відпустки, навчання або закладів охорони здоров`я тривалістю понад три доби, - тільки після з`ясування причин залишення ними (неповернення до) військової частини та порушення кримінальної справи, але не раніше ніж через три місяці після закінчення встановленого строку відрядження, відпустки, лікування, навчання або самовільного залишення військової частини. Протягом цього часу вони вважаються тимчасово відсутніми і обліковуються в штабі військової частини в книзі обліку тимчасово відсутнього і тимчасово прибулого до військової частини особового складу в окремому розділі.
Аналіз вищевикладених норм законодавства вказує, що в даному випадку припинення проходження військової служби особи, яка самовільно залишила військову частина або службу, в обов`язковому порядку вимагають особисту фізичну присутність військовослужбовця за місцем несення військової служби задля здавання раніше ввіреної штатної військової посади, здавання ввіреного за посадою майна та зброї, ознайомлення з розрахунком вислуги років під власний фізичний підпис. Отже, обов`язковими передумовами для задоволення рапорту позивача є збіг у три місяці від календарної дати завершення перебування заявника у режимі самовільного залишення військової частини (місця несення військової служби) за обов`язковою умовою - особистої присутності позивача на військовій службі.
Верховний Суд у постанові від 02.04.2025 р. в справі № 280/7446/24 зазначив, що за результатами розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби, посадові особи, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту (заяви). Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведена до військовослужбовця належним чином.
Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення щодо результатів його розгляду з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.
В даному випадку позивач вважає, що поданий ним рапорт не був розглянутий відповідачем, у зв`язку з чим вбачає протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту від 17.10.2025 р. про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, внаслідок необхідності здійснювати догляд за дружиною ( ОСОБА_2 ) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відповідно пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та неприйняття рішення за результатами розгляду у встановлений законом строк.
Судовим розглядом встановлено, що за результатами розгляду рапорту позивача від 17.10.2025 р. Військовою частиною НОМЕР_1 підготовлено та направлено лист від 14.11.2025 р. №25/17/12-К-709-Аз, яким позивачу (через його представника) повідомлено про відмову у задоволенні рапорту з посиланням на конкретні норми Положення №1153/2008 та Інструкції №73, а також на обставини самовільного залишення ним місця несення військової служби.
Зі змісту листа №25/17/12-К-709-Аз від 14.11.2025 р. вбачається, що долучений до звернення адвоката рапорт Погебняка В.І. від 17.10.2025 р. щодо його звільнення був розглянутий. Після чого була викладена аргументація стосовно неможливості прийняття позитивного рішення на порушене позивачем у рапорті питання.
Так, з 01.07.2025 р. стрільця-санітара 2-го відділення 1-го взводу оперативного призначення (на бронетранспортерах) 4-го батальйону оперативного призначення солдата ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням пункту тимчасового розташування підрозділу з 01.07.2025 р.. З огляду на те, що позивач станом на момент надання цієї відповіді вважається тимчасово відсутнім у військовій частині у зв`язку самовільним залишенням місця служби він не може бути виключений зі списків особового складу військової частини навіть за наявності законних підстав для звільнення з військової служби, що передбачені ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
У відповіді на адвокатський запит повідомлено, що відповідно до Положення №1153/2008 та Інструкції №73, рішення щодо звільнення позивача з військової служби та, відповідно, виключення його зі списків особового складу військової частини не може бути ухвалене під час тимчасової незаконної відсутності військовослужбовця у військовій частині. 
Отже рішення про звільнення військовослужбовців, що самовільно залишили місце несення служби може бути ухвалене тільки після їх повернення до військової частини або у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.
Таким чином, навіть за наявності законних для звільнення з військової служби підстав, що передбачені ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовець, що самовільно залишив місце несення служби може бути звільнений з військової служби тільки після його повернення до військової частини.
За наслідками розгляду рапорту позивача, йому запропоновано повернутися до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, оскільки тільки після цього, за наявності для звільнення з військової служби підстав, що передбачені ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», він може бути звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу військової частини.
Суд апеляційної інстанції дослідивши зміст відповіді №25/17/12-К-709-Аз від 14.11.2025 р. вважає, що рапорт позивача прийнятий до розгляду, по суті порушених у ньому питань відповідачем сформовано правову позицію про відсутність підстав для задоволення рапорту позивача та відповідь доведена до відома позивача (через його представника) з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час розгляду справи не встановлені обставини протиправної бездіяльності відповідача щодо нерозгляду рапорту або неприйняття рішення за результатами його розгляду. 
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; п. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 по справі № 520/33128/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич