ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/22/24 

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду: Бенедисюка І. М. (головуючого), Васьковського О. В., Вронської Г. О., Зуєва В. А., Кібенко О. Р., Малашенкової Т. М., Пєскова В. Г., Рогач Л. І., Чумака Ю. Я.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс" 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 
у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Валідус Спецавто" 
про стягнення заборгованості,

ВСТУП

На розгляд Об`єднаної палати передано питання наявності/відсутності підстав для відступу від правової позиції щодо застосування пункту 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України при нарахування та стягненні неустойки.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Приватне акціонерне товариство "Запоріжкокс" (далі - ПрАТ "Запоріжкокс") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Валідус Спецавто" (далі - ТОВ "Валідус Спецавто") про стягнення неустойки у розмірі 814 680,00 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за договором поставки від 26.07.2021 № 19/2021/557 в частині поставки товару, з огляду на що позивачем заявлено до стягнення з відповідача неустойку в розмірі 814 680,00 грн за період із 25.04.2022 по 29.11.2022.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. 24.07.2025 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення про задоволення позову.

2.2. Місцевий господарський суд встановив факт порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань щодо строків поставки товару, тому дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 814 680,00 грн. Крім того, суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за порушення строків поставки товару, з урахуванням приписів частини шостої статті 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України; далі - у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) у її взаємозв`язку з пунктом 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України, дійшов висновку про його обґрунтованість та відповідність фактичним обставинам справи, умовам договору й нормам чинного законодавства.

2.3. 28.10.2025 Північний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою скасував рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 та прийняв нове рішення про часткове задоволення позову.

2.4. Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком місцевого господарського суду щодо правомірності нарахування позивачем пені за період, що перевищує шість місяців, зазначивши, що застосування пункту 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України у цьому випадку є безпідставним. Водночас зазначив, що постанови Верховного Суду від 27.02.2024 у справі № 911/858/22 та від 20.11.2024 у справі № 911/3331/23 не містять правових висновків, які могли б бути враховані судом на підставі частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у цій справі, а також не є остаточними, оскільки суд касаційної інстанції скасував постанови суду апеляційної інстанції та передав справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

2.5. Крім того, за результатами перевірки розміру заявленої позивачем до стягнення пені суд апеляційної інстанції здійснив її перерахунок та дійшов висновку, що з урахуванням визначеного судом періоду прострочення (за період із 25.04.2022 по 25.10.2022) розмір належної до стягнення пені становить 684 480,00 грн, а отже, є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем (814 680,00 грн), а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. 20.11.2025 ПАТ "Запоріжкокс" подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник зазначає, що:

- суд апеляційної інстанцій не врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 27.02.2024 у справі № 911/858/22 та від 20.11.2024 у справі № 911/3331/23 про те, що припис пункту 7 "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України є абсолютно визначеним та не передбачає розширеного чи звуженого тлумачення. Неврахування цього висновку суперечить вимогам статті 236 ГПК України та свідчить про неправильне застосування норм матеріального права;

- під час апеляційного перегляду суд неправильно застосував норму матеріального права - частину шосту статті 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у взаємозв`язку з пунктом 7 "Прикінцевих положень" ГК України;

- суд апеляційної інстанції неправильно застосував висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/15492/17, від 01.07.2019 у справі № 910/4377/18, від 08.07.2019 у справі № 910/4375/18, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17, від 15.11.2019 у справі № 904/1148/19, від 12.12.2019 у справі № 911/634/19, від 19.11.2020 у справі № 910/12765/19, а також у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.03.2021 у справі № 910/17317/17 та від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20, оскільки ці правові позиції сформовано за умов іншого нормативного регулювання спірних правовідносин. 

4.2. Скаржник подав письмові пояснення, в яких зазначив про те, що після подання касаційної скарги Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду було розглянуто справу № 910/6337/23, в якій розглядалось питання щодо застосування статті 232 ГК України та пункту 7 розділу ІХ "Прикінцеві положення" ГК України.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. 26.07.2021 Приватне акціонерне товариство "Запоріжкокс" (покупець) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Валідус Спецавто" (постачальник) уклали договір поставки № 19/2021/557, за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця, а покупець зобов`язується оплатити та прийняти транспортний засіб, який володіє індивідуальними ознаками, та його складові частини на умовах, передбачених цим договором.

6.2. Згідно з пунктом 2.1 договору найменування, модель товару, комплектація, найменування додаткового обладнання, аксесуарів, кількість та ціна вказуються в специфікаціях (додатках) до цього договору, що є невід`ємною частиною договору (далі - "Специфікації").

6.3. Пунктом 4.1 договору встановлено, що поставка товару здійснюється за цінами, які визначені відповідно до умов поставки, зазначених в специфікаціях і включають в себе всі податки, збори та інші обов`язкові платежі та інші витрати постачальника пов`язані з постачанням товару.

6.4. Відповідно до пункту 5.2 договору оплата за поставлений товар буде проводитися протягом терміну, зазначеного в специфікації, який обчислюється з дати поставки товару та надання документів, зазначених в пункті 6.3 цього договору.

6.5. За невиконання або неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України (п. 7.1 договору).
За умовами пункту 7.3 договору у випадку порушення термінів або обсягів поставок товару більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, постачальник сплачує покупцеві неустойку в розмірі 0,05% від вартості не поставленого в строк товару, за кожен календарний день прострочення строків поставки товару, при цьому неустойка нараховується постачальнику, починаючи з першого календарного дня порушення термінів або обсягів поставок товару.

6.6. Відповідно до пункту 8.1 договору при настанні виняткових погодних умов або стихійних явищ природного характеру (землетруси, повені, урагани, торнадо, буреломи, снігові замети, ожеледь, град, руйнування в результаті блискавки, заморозки, замерзання моря, проток, портів перевалів, пожежі, посухи, просідання або зсув ґрунту тощо), лих техногенного та антропогенного походження (аварії, вибухи, пожежі, хімічне або радіаційне забруднення територій тощо), обставин соціального, політичного та міжнародного походження (загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, ворожі атаки, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, обурення, акти тероризму, диверсії, піратство, заворушення, вторгнення, революції, повстання, обмеження комендантської години, експропріації, примусові вилучення, захоплення підприємств, реквізиції, громадські демонстрації або хвилювання, протиправні дії третіх осіб, тривалі перерви в роботі транспорту епідемії, страйки, бойкоти, блокади, ембарго, закриття морських проток, заборони (обмеження) експорту/імпорту, інші, в т.ч. міжнародні санкції, рішення, акти або дії органів державної влади або місцевого самоврядування тощо), які є надзвичайними, непередбачуваними, невідворотними і непереборними обставинами, наслідком яких є неможливість протягом певного часу частково або в повній мірі виконання зобов`язань за даним договором, сторони звільняються від відповідальності за невиконання тих своїх зобов`язань, виконання яких стало неможливим внаслідок дії форс-мажорних обставин (за винятком зобов`язань, термін виконання яких настав до дати виникнення таких обставин), відповідно до часу дії форс-мажорних обставин, при цьому, термін виконання всіх зобов`язань за цим договором збільшується пропорційно часу, протягом якого будуть діяти такі обставини. Після припинення дії форс-мажорних обставин, всі перенесені зобов`язання підлягають виконанню в порядку, передбаченому цим договором з урахуванням пропорційності продовження терміну їх виконання на період дії форс-мажорних обставин.

6.7. Згідно з пунктом 8.2 договору сторона, для якої наступили форс-мажорні обставини, зобов`язана без необґрунтованих затримок повідомити у письмовій формі іншу сторону про їх настання або припинення. Факти, викладені в повідомленні про настання форс-мажорних обставин, підлягають підтвердженню Торгово-промисловою палатою України, сертифікат якої, після його отримання, але не пізніше 20 (двадцятого) календарного дня з дати повідомлення про настання форс-мажорних обставин, також направляється стороною, для якої наступили форс-мажорні обставини, іншій стороні.

6.8. У випадку якщо форс-мажорні обставини тривають більше 60 (шістдесяти) календарних днів, сторони можуть виступити з ініціативою про розірвання договору (пункт 8.3 договору).

6.9. За умовами пункту 8.4 договору настання форс-мажорних обставин не є підставою для невиконання сторонами зобов`язань, строк виконання яких настав до дати виникнення таких обставин, а також для звільнення сторін від відповідальності за таке невиконання.

6.10. Договір діє до 20.07.2022, але в будь-якому випадку до повного і належного виконання сторонами всіх взятих на себе зобов`язань, в тому числі гарантійних (п. 10.5 договору).

6.11. В силу вимог специфікації від 26.07.2021, яка є додатком №1 до договору, сторони погодили поставку пожежно - рятувального автомобіля для пожежогасіння і проведення рятувальних робіт (пожежна машина середнього класу) АЦ-4,5-50 на базі MAN TGM 15.320 з потужністю двигуна 320 л.с., виробник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Валідус Спецавто", кількістю 1 шт., загальною вартістю 7 440 000 грн з ПДВ. 

6.12. Пунктом 4 специфікації визначено, що строк поставки - 260-280 календарних днів, але не пізніше 25.03.2022, з можливістю відстрочення поставки до 30 календарних днів без застосування штрафних санкцій з боку покупця.

6.13. Додатком № 2 до договору № 19/2021/557 від 26.07.2021 сторони підписали технічну специфікацію на автоцистерну пожежну, яка пропонується для постачання Приватному акціонерному товариству "Запоріжкокс".

6.14. У визначений договором строк постачальник не поставив покупцю товар.

6.15. 03.06.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "Валідус Спецавто" звернулося до Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс" з листом № 136/17-01, яким повідомило про настання форс-мажорних обставин, що призвели до значних затримок виробництва транспортних засобів. Зокрема, товариство відмітило, що внаслідок воєнних дій та обстрілів в районі виробництва (в цехах товариства) було вибито склопакети, з`явилися перебої в постачанні електроенергії, частину співробітників було мобілізовано, у постачальників з`явилися проблеми з логістикою, деякі постачальники взагалі припинили роботу та поставки, оскільки знаходяться на тимчасово окупованих територіях. В підтвердження цих обставин Товариство з обмеженою відповідальністю "Валідус Спецавто" отримало листа від Державної служби України з надзвичайних ситуацій "Про вжиття заходів захисту інтересів держави та населення", за змістом якого у зв`язку з агресією російської федерації та активними бойовими діями на території України при виконанні завдань було втрачено, зокрема значну кількість автомобілів спеціального призначення, у зв`язку з чим ДСНС затребувало від Товариства з обмеженою відповідальністю "Валідус Спецавто" передати готову спецтехніку та техніку, яка виготовляється, до переліку якої входить і автомобіль, що виготовлявся на замовлення позивача. Враховуючи викладене, відповідач просив підписати додаткову угоду про розірвання договору поставки № 19/2021/557 від 26.07.2022.

6.16. На підтвердження настання форс-мажорних обставин відповідач надав лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

6.17. У відповідь на вказаний лист Приватне акціонерне товариство "Запоріжкокс" відмовило у розірванні договору, а також зауважило на застосуванні заходів відповідальності за порушення умов договору, а саме неустойки в розмірі 0,05% від вартості непоставленого в строк товару, за кожний день прострочення.

6.18. 19.10.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "Валідус Спецавто" у відповідь на лист Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс" направило лист № 357/1-01-01, в якому наголосило на неможливості виконання умов договору поставки № 19/2021/557 від 26.07.2021 у зв`язку з введенням воєнного стану на території України та повномасштабною військовою агресією російської федерації проти України, тому просило підписати додаткову угоду про розірвання договору поставки.

6.19. Враховуючи те, що відповідач порушив умови договору щодо поставки передбаченого товару, позивач на підставі статей 216 - 218, 231 ГК України та пункту 7.3 договору нарахував відповідачеві пеню в розмірі 814 680 грн за період з 25.04.2022 по 29.11.2022, що і стало причиною виникнення цього спору.

7. Рух справи в суді касаційної інстанції. Підстави передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - об`єднана палата)

7.1. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 13.01.2026 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ "Запоріжкокс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

7.2. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду (далі - колегія суддів) ухвалою від 16.03.2026 справу № 910/22/24 передав на розгляд об`єднаної палати, оскільки колегія суддів у цій справі з`ясувала, що у постанові від 29.01.2026 у справі № 910/6337/23 Верховного Суду у складі колегії суддів з розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності, а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством Касаційного господарського суду зазначено про можливість продовження на строк дії карантину нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання більше ніж за шість місяців, передбачених частиною шостою статті 232 ГК України, в її взаємозв`язку з пунктом 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України.

7.3. Також у постановах Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 27.02.2024 у справі № 911/858/22, від 30.10.2024 у справі № 911/1297/21, від 20.11.2024 у справі № 911/3331/23, від 12.03.2025 у справі № 911/956/24 викладено аналогічну правову позицію. Серед вказаних справ є постанови, висновки у яких, на думку заявника касаційної скарги, не було враховано судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

7.4. Колегія суддів зазначила, що не погоджується із вказаним висновком суду касаційної інстанції щодо можливості нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання більше ніж за шість місяців, передбачених частиною шостою статті 232 ГК України, з у рахуванням пункту 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України.

7.5. Як зазначила колегія суддів, у пояснювальній записці до Закону України від 02.04.2020 № 3297 "Про внесення змін до Господарського кодексу України (щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19)" вказано, що запровадження змін, передбачених проєктом, дозволить уповільнити економічний спад, зберегти підприємства від банкрутства, зберегти робочі місця, сприяти наповненню державного та місцевих бюджетів, пришвидшити відновлення економіки після закінчення карантину, сприяти зростанню доходів роботодавців і працівників, сприяти забезпеченню своєчасної виплати заробітних плат тощо.

7.6. Колегія суддів вважає, що у цьому випадку законодавцем не було скасовано обмеження щодо періоду нарахування пені, а вказані законодавчі зміни спрямовані на забезпечення права сторони на звернення з позовом про захист свого права шляхом продовження строку на звернення до суду з відповідними вимогами, що відповідає меті Закону, спрямованого на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Водночас висновки суду касаційної інстанції про можливість збільшення строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання понад строк, установлений частиною шостою статті 232 ГК України, згідно з приписами пункту 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України є суто формальним тлумаченням Закону без урахування його загальної спрямованості.

7.7. Стосовно справи, що розглядається, з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 29.01.2026 у справі № 910/6337/23, скасування обмежень періоду нарахування пені створює для відповідача додатковий необґрунтований та несправедливий тягар щодо оплати штрафних санкцій, які були обмежені шестимісячним строком.

7.8. Отже, на думку колегії суддів, судове рішення об`єднаної палати є необхідним для подальшого розвитку права та забезпечення єдності судової практики для уникнення різних підходів у тлумаченні та застосуванні положень частини шостої статті 232 ГК України у взаємозв`язку з приписами пункту 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України.

7.9. Об`єднана палата ухвалою від 16.04.2026 справу № 910/22/24 прийняла до розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

8.2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

8.3. Предметом касаційного перегляду у цій справі є постанова Північного апеляційного господарського суду, якою було скасовано рішення суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення пені в розмірі 814 680,00 грн і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову та стягнення пені в меншому розмірі - 684 480,00 грн.

8.4. У постанові суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що приписи пункту 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України не скасовують обмеження частини шостої статті 232 ГК України щодо нарахування пені, а нарахування неустойки понад законодавчо обумовлений строк за обставинами цієї справи є несправедливим щодо відповідача та створює зайвий тягар. 

8.5. Об`єднана палата, враховуючи доводи касаційної скарги та мотиви передачі справи на розгляд, має висловитися про надання висновку щодо застосування положень частини шостої статті 232 ГК України у взаємозв`язку з приписами пункту 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України в аспекті наявності / відсутності підстав для відступу від висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 27.02.2024 у справі № 911/858/22 та які продубльовано у постановах від 30.10.2024 у справі № 911/1297/21, від 20.11.2024 у справі № 911/3331/23, від 12.03.2025 у справі № 911/956/24, від 29.01.2026 у справі № 910/6337/23.

Щодо вказаного питання об`єднана палата зазначає таке

8.6. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

8.7. Разом з тим за змістом частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 

8.8. Відповідно до частин першої, другої статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

8.9. Частинами першою, другою статті 217 Господарського кодексу України передбачено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

8.10. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 231 Господарського кодексу України законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій 2 цієї статті. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

8.11. Згідно з частиною шостою статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

8.12. За сталою практикою господарських судів у частині шостій статті 232 ГК України йдеться про строк нарахування штрафних санкцій та можливість сторонам в укладеному договорі передбачити більш тривалий, ніж визначений цією нормою строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо). У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

8.13. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" встановлено карантин з 12.03.2020 на всій території України.

8.14. Законом України від 30.03.2020 № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 02.04.2020, розділ ІХ "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України доповнено пунктом 7 такого змісту: "7. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

8.15. У постановах Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 27.02.2024 у справі № 911/858/22, від 30.10.2024 у справі № 911/1297/21, від 20.11.2024 у справі № 911/3331/23, від 12.03.2025 у справі № 911/956/24, від 29.01.2026 у справі № 910/6337/23 Верховного Суду у складі колегії суддів з розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності, а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством Касаційного господарського суду зазначено про можливість продовження на строк дії карантину нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання більше ніж за шість місяців, передбачених частиною шостою статті 232 ГК України, в її взаємозв`язку з пунктом 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України.

8.16. Об`єднана палата зазначає, що вказаним законом внесені зміни не лише до ГК України, а й до інших законодавчих актів.
8.17. Так, зокрема, вказаним Законом:
- Розділ VII "Прикінцеві положення" Сімейного кодексу України доповнено пунктом 2-1 такого змісту: "2-1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину";
- Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктами 12-14 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
- розділ X "Прикінцеві положення" ГПК України було доповнено пунктом 4 такого змісту: "4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. 
Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)"
В подальшому редакцію цього пункту було змінено Законом від 18.06.2020
- розділ XII "Прикінцеві положення" ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: "3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину".
В подальшому редакцію цього пункту було змінено Законом від 18.06.2020;
- КзПП було доповнено розділом ХІХ такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
8.18. Відтак, законодавець цими змінами зазначив про продовження строків, передбачених як процесуальними кодексами, так і ЦК України та ГК України, КзПП, СК України які: 
- унормовують та забезпечують строки для вчинення сторонами процесуальних дій (строки, визначені зокрема статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349 ГПК України, статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424; ЦПК України);
- визначають строк, протягом якого сторона може отримати судовий захист, тобто, позовну давність (статті 257, 258, 362, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, частина восьма статті 269, статті 322, 324 ГК України, статті 72, 129, 139 СК України, стаття 233 КзПП України);

8.19. Поряд з цим, у Законі України від 30.03.2020 № 540-IX зазначено також про продовження строків, які:
- визначені статтею 128 Сімейного кодексу України (взагалі не містить жодних строків);
- визначають строк дії зобов`язання поруки (стаття 559 ЦК України);
- регулюють гарантійні строки та початок їх перебігу (частини перша-сьома статті 269 ГК України);
- визначають строк, протягом якого здійснюється нарахування штрафних санкцій, встановлених ГК України (частина шоста статті 232 ГК України).

8.20. Таким чином, вказаним вище Законом були внесені зміни до відповідних статей актів цивільного та процесуального законодавства, які (статті) регулюють як продовження неоднорідних за своєю правовою природою строків як строків звернення до суду (позовної давності) та вчинення певних процесуальних дій, так і до тих, що жодних строків не містять, чи містять вказівку на строки дії певного, конкретного зобов`язання.

8.21. Відтак, законодавець вказаними змінами чітко розмежував як продовження відповідних строків які регулюються, зокрема, ЦК України, що було спрямовано на забезпечення права сторони на звернення з позовом про захист свого права шляхом продовження строку на звернення до суду з відповідними вимогами, так і строків визначених, зокрема, статтею 232 ГК України, яка не регулює ні строки позовної давності, ні будь - які інші строки які стосуються реалізації прав осіб на звернення до суду із заявами процесуального характеру.

8.22. Враховуючи внесення змін вказаним Законом до відповідних положень актів цивільного законодавства, які (зміни) регулюють продовження різних за своєю правовою природою строків, що визначені різними кодифікованими законами, то такі зміни до ГК України щодо продовження строків, встановлених частиною шостою статті 232 цього Кодексу, не можуть бути помилково сформульованими законодавцем. 

8.23. Тому, наведене унеможливлює поширення законодавчої логіки змін, зокрема, щодо зазначених строків на звернення до суду, встановлених ЦК України, на строки які регулюють період нарахування штрафних санкцій, встановлені ГК України.

8.24. В оскаржуваній постанові з приводу аналізу цих строків зазначено таке:
"Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" було доповнено розділ IX "Прикінцеві положення" ГК України наступним пунктом:
"Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
Суд апеляційної інстанції вважає хибними твердження позивача, що вказаною нормою фактично було продовжено можливість нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання більше ніж за шість місяців як підставу для задоволення позову, що обґрунтовується наступним.
Відповідно до пояснювальної записки до проекту Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)" зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 запроваджено карантині заходи з метою протидії поширенню коронавірусу COVID-19. Також запроваджені обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19 і на рівні територіальних одиниць, у тому числі встановлений режим надзвичайної ситуації у кількох областях України.
Разом з цим, враховуючи те, що поширення коронавірусу COVID-19 відбувається у багатьох країнах світу, як наслідок стрімко знижується ділова та економічна активність, знижуються обсяги виробництва, надходження до державного та місцевих бюджетів, збільшується безробіття, зростає попит на соціально значущі товари та товари протиепідемічного призначення у тому числі і в Україні.
При цьому, до основних положень законопроекту було віднесено, зокрема, запровадження підтримки для працівників та роботодавців в умовах поширення коронавірусу COVID-19; розширення підстав для продовження процесуальних строків встановлених судом або законом; забезпечення здійснення виплати соціальної допомоги, продовження строку звернення за соціальною допомогою та строків виплат соціальної допомоги; відтермінування подання звітів, статистичної інформації до контролюючих органів.
Вказаний висновок логічно підтверджується іншими законодавчими змінами, зокрема, п. 8 розділу ІХ прикінцевих положень ГК України. Аналогічне положення міститься в ЦК України та спрямоване на обмеження нарахування штрафних санкцій. Водночас, вказані положення не застосуються до правовідносин, що виникли між сторонами у даній справі.
При цьому, такі законодавчі зміни також були спрямовані на забезпечення права особи на судовий захист, шляхом продовження строків позовної давності. Так, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Також у пояснювальній записці до Закону України "Про внесення змін до Господарського кодексу України (щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19)" №3297 від 02.04.2020, вказано, що запровадження змін, передбачених проектом, дозволить уповільнити економічний спад, зберегти підприємства від банкрутства, зберегти робочі місця, сприяти наповненню державного та місцевих бюджетів, пришвидшити відновлення економіки після закінчення карантину, сприяти зростанню доходів роботодавців і працівників, сприяти забезпеченню своєчасної виплати заробітних плат тощо.
Таким чином, прийняття вказаного Закону було спрямовано на нейтралізацію негативних наслідків зниження ділової та економічної активності в Україні та світі, які пов`язані із поширенням коронавірусної інфекції COVID-19, а не навпаки (як вважає позивач) з урахуванням обмеження діяльності аеропорту та враховуючи умови договору у даній справі.
Разом з цим, скасування обмежень періоду нарахування, зокрема, пені (як вказані зміни тлумачить позивач) спрямоване на створення в даному випадку для відповідача додатково тягаря щодо оплати штрафних санкцій, які були обмежені шестимісячним строком.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку законодавцем було не скасовано обмеження щодо періоду нарахування пені, а вказані законодавчі зміни були спрямовані на забезпечення права сторони на звернення з позовом про захист свого права. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що нарахування штрафних санкцій за більший період було б несправедливим у даній справі, з урахуванням положень ст. 2 ГПК України та ст. 3 ЦК України, а також враховуючи конкретні умови договору між сторонами, якими не передбачено нарахування пені поза межами встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України строку."
8.25. Аналізуючи мету, якою керувався законодавець під час ухвалення закону, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що наведені законодавчі зміни загалом за своєю суттю спрямовані саме на продовження строків, які забезпечують права особи на судовий захист, а строки, передбачені частиною шостою статті 232 ГПК України, до таких не належать.
8.26. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові послався також на те, що постанови Верховного Суду від 27.02.2024 у справі № 911/858/22 та від 20.11.2024 у справі № 911/3331/23 не містять правових висновків, які могли б бути враховані судом на підставі частини четвертої статті 236 ГПК України у цій справі, а також не є остаточними, оскільки суд касаційної інстанції скасував постанови суду апеляційної інстанції та передав справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо висновку про застосування норми права

8.27. Об`єднана палата зазначає, що чинний ГПК України оперує поняттям "висновок" у різних значеннях, зокрема таких як: умовивід суду; висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а також викладений у постанові Верховного Суду висновок по суті позовних вимог, вимог апеляційної або касаційної скарги; складова резолютивної частини судового рішення.

8.28. За змістом статей 314, 315 ГПК України постанова, прийняттям якої завершується перегляд судових рішень у касаційному порядку, складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин; у мотивувальній частині рішення, зокрема, зазначаються висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, а в резолютивній частині відповідний висновок суду касаційної інстанції по суті вимог касаційної скарги і позовних вимог.

8.29. З огляду на викладене висновком щодо застосування норми права в подібних правовідносинах якраз і є висновок за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, а також висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, та який має міститися в мотивувальній частині постанови суду касаційної інстанції.

8.30. Разом з тим правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (пункт 18.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2024 у справі № 191/4364/21). 

8.31. Отже, з урахуванням доктринального тлумачення поняття "висновок щодо застосування норми права" Верховний Суд має повноваження щодо перевірки того, чи наявний взагалі в постанові (постановах), на які посилається скаржник, висновок щодо застосування норми права, тоді як аналіз того, чи є висновок саме висновком щодо застосування норми права, можна визначити за такими критеріями: 1) висновок щодо застосування норми права повинен містити посилання на конкретну норму (норми) матеріального або процесуального права; 2) такий висновок повинен не буквально повторювати норму права, а розширювати чи тлумачити її зміст, або усувати законодавчу прогалину; 3) висновок повинен бути абстрактним та універсальним, тобто застосовним до інших випадків у подібних правовідносинах; 4) висновок щодо застосування норми права необхідно відрізняти від правової оцінки суду (постанова об`єднаної палати від 20.03.2026 у справі № 914/2625/23).

8.32. Також, відповідно до статті 315 ГПК України постанова суду касаційної інстанції складається із вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин. У мотивувальній частині зазначаються: а) мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу; б) доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та (або) апеляційної інстанції; в) висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд; г) дії, що їх повинні виконати суд першої та (або) апеляційної інстанції у разі скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд.

8.33. Згідно із частиною четвертою статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

8.34. Отже, наведені норми права розрізняють висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, та висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У свою чергу норми ГПК України не поділяють висновків Верховного Суду щодо застосування норм права на ті, що викладені у постановах, якими справу направлено на новий розгляд, та ті, що викладені у постановах, якими завершений розгляд справи. Подібний підхід також відсутній у судовій практиці. Кожна постанова Верховного Суду в силу частини третьої статті 317 ГПК України є остаточною і оскарженню не підлягає, а якщо в ній викладені висновки щодо застосування норми права, то такі висновки підлягають врахуванню іншими судами при вирішенні подібних спорів. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/22858/17.

8.35. З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції про відсутність правових висновків у постановах Верховного Суду, якими справа направлялася на новий розгляд, є помилковими та суперечать сталій практиці Верховного Суду щодо застосування норм права.

8.36. Аналіз змісту постанови Верховного Суду від 27.02.2024 у справі № 911/858/22 дає підстави виснувати, що у ній наявний висновок Суду щодо застосування положень частини шостої статті 232 ГК України у взаємозв`язку з приписами пункту 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України такого змісту:" 5.55. Верховний Суд, проаналізувавши приписи статті 232 Господарського кодексу України з урахуванням положень пункту 7 розділу ІХ "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України констатує, що приписи пункту 7 розділу ІХ "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України продовжували на строк дії карантину можливість нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання більше ніж за шість місяців … 5.59. Водночас колегія суддів не може погодитися з висновком апеляційного господарського суду про те, що пункт 7 Прикінцевих положень Господарського кодексу України передбачає не збільшення строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання понад строк, установлений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, а продовження строку на звернення до суду з відповідними вимогами про стягнення штрафних санкцій, оскільки приписи статті 232 Господарського кодексу України не містять інших строків, аніж ті, які визначені частиною 6 цієї статті. 5.60. Наведений припис пункту 7 "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України є абсолютно визначеним та не передбачає розширеного чи звуженого тлумачення."

8.37. Відповідний правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 911/3331/23, про яку йдеться у постанові суду апеляційної інстанції, а також у постановах Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 911/3331/23, від 12.03.2025 у справі № 911/956/24, від 29.01.2026 у справі № 910/6337/23

Щодо відступу від висновку щодо застосування норми права

8.38. Частина друга статті 302 ГПК України передбачає, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

8.39. Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, об`єднана палата може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від її висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм.

8.40. Отже, зміст частини другої статті 302 ГПК України вказує, що має існувати необхідність відступу, така необхідність виникає з певних визначених об`єктивних причин, і такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані. До того ж відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини.

8.41. Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, тощо.

8.42. Такі висновки Велика Палата Верховного Суду висловила в ухвалах від 9 вересня 2020 року у справі № 452/926/16-ц, від 12 січня 2021 року у справі № 916/1315/18, від 2 березня 2021 року у справі № 922/3014/19, від 15 грудня 2021 року у справі № 914/3255/20 та інших.

8.43. У рішенні від 27 вересня 1990 року в справі "Коссі проти Сполученого Королівства" (Cossey v. the United Kingdom, заява № 10843/84, пункт 35) ЄСПЛ зазначив, що, хоча він формально не зв`язаний своїми попередніми рішеннями, відступ від них може бути, наприклад, виправданий з метою забезпечення того, що тлумачення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 липня 1950 року (далі - Конвенція) відображає соціальні зміни та відповідає умовам сьогодення. 

8.44. ЄСПЛ зауважив, що одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії" (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).

8.45. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі "Веренцов проти України", заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі "Дель Ріо Прада проти Іспанії" (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).

8.46. У рішенні від 18 січня 2001 року у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom, заява № 27238/95, пункт 70) ЄСПЛ також наголосив, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Оскільки Конвенція є передусім та в основному системою захисту прав людини, ЄСПЛ має стежити за змінами умов у державі-відповідачі та в інших договірних державах і реагувати, зокрема, на будь-який консенсус між ними як на досягнуті стандарти, до яких слід прагнути.

8.47. В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише в разі необхідності та за обставин істотного і непереборного характеру (рішення від 31 липня 2008 року у справі "Проценко проти Росії", заява № 13151/04); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення від 23 липня 2009 року у справі «Сутяжник проти Росії», заява № 8269/02).

8.48. У рішенні від 7 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі "передбачуваності" у контексті Конвенції; завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ від 17 лютого 2004 року у справі "Горжелік та інші проти Польщі" (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення від 24 березня 2009 року у справі "Тудор Тудор проти Румунії" (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та рішення від 02 листопада 2010 року у справі "Стефаніка та інші проти Румунії" (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення від 1 грудня 2005 року у справі "Падурару проти Румунії" (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00).

8.49. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, слід пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).

8.50. Розглядаючи питання відступу від правових позицій, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути: вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 5 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43, 44) і № 818/1688/16 (пункти 44, 45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44, 45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30 червня 2020 року у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 (пункти 58, 59), від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 9 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункт 41)).

8.51. Відповідні висновки щодо підстав відступу застосовні і для Об`єднаної палати.

8.52. Зваживши наявність/відсутність підстав для висновку про застосування пункту 7 "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України, Об`єднана палата зважає на те, що:
- висловлений Верховним Судом висновок щодо застосування вказаної вище норми права не є неефективним, неясним, неузгодженим, необґрунтованим, незбалансованим, адже, як вже вказувалося вище, Закон України від 30.03.2020 № 540-IX містить різні строки, спрямовані не тільки на забезпечення права особи на судовий захист, але й на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у широкому спектрі правовідносин; застосований апеляційним судом телеологічний спосіб тлумачення не вказує на протилежне чи обмежувальне спрямування законодавчого акта;
- внаслідок скасування ГК України, як і внесення численних подальших зміни у дію Закону України від 30.03.2020 № 540-IX відбулася зміна суспільного контексту правозастосування;
- практика застосування пункту 7 "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України на рівні Верховного Суду є сталою, не містить розбіжностей та не викликає сумнівів у тлумачення цієї норми;
- чинне законодавство містить правові механізми приведення розміру неустойки у відповідність з принципами розумності та співмірності, зокрема, шляхом її зменшення.

8.53. Таким чином, на переконання Об`єднаної палати підстави для відступу від існуючого правового висновку відсутні.

8.54. Відтак, аргументи касаційної скарги знайшли своє підтвердження під час касаційного провадження.

8.55. Натомість висновки суду апеляційної інстанції спростовуються вищенаведеним.

8.56. Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

8.57. Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

8.58. Однак, враховуючи викладене, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції таким вимогам не відповідає, оскільки при її ухваленні судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення частини шостої статті 232 ГК України у взаємозв`язку з приписами пункту 7 розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України.

8.59. При цьому, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд всебічно, повно та об`єктивно розглянув у судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, яке помилково частково скасував суд апеляційної інстанції постановою від 28.10.2025.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Відповідно до статті 312 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

9.2. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції об`єднана палата вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, підтвердилися та спростовують висновки суду апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу слід задовольнити, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, із залишенням в силі рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 у цій справі.

10. Судові витрати

10.1. Згідно з частиною першою статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

10.2. З огляду на задоволення касаційної скарги, судовий збір, сплачений за перегляд справи у суді касаційної інстанції, покладається на відповідача. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 312, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 у справі № 910/22/24 задовольнити.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 у справі № 910/22/24 скасувати.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 у справі № 910/22/24 залишити в силі.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Валідус Спецавто" (08159, Київська обл., Фастівський р-н, с. Гатне, вул. Зоряна, буд. 6, ідентифікаційний код 38347611) на користь Приватного акціонерного товариства "Запоріжкокс" (69035, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 4, ідентифікаційний код 00191224) 19 552 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві) грн 32 коп. судових витрат на судовий збір за подання касаційної скарги. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. Бенедисюк

Судді О. Васьковський

Г. Вронська

В. Зуєв

О. Кібенко

Т. Малашенкова

В. Пєсков

Л. Рогач

Ю. Чумак