ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 460/20040/25 пров. № А/857/3516/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року (суддя – Дорошенко Н.О., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м. Рівне, дата складання повного тексту – 08 грудня 2025), 
в адміністративній справі №460/20040/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, 
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У жовтні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі – відповідач), у якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4, абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; 2) зобов`язати відповідача звільнити позивача з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4, абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю II групи. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає оскаржене рішення суду необґрунтованим, що прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що необхідність постійного стороннього догляду за хворим батьком позивача ОСОБА_2 підтверджується відповідними медичними документами. ОСОБА_2 , 1991 р.н. з 2017 року проживає за межами України на території Польщі, офіційно працює за договором найму на роботу, сплачує податки з доходів, а з липня 2020 року по даний час є власником картки тимчасового перебування у воєводстві Любське Враховуючи дані обставини, очевидною є та обставина, що останній є відсутньою особою у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2122-ІХ, оскільки він реально не здійснював і не бажає здійснювати постійний догляд за хворим батьком з об`єктивних причин. 
За результатами апеляційного розгляду просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Судом встановлено такі фактичні обставнини справи. 
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 15.07.2025 №5584, виданою відповідачем. 
03.09.2025 ОСОБА_1 звернувся з письмовим рапортом по команді до командира 1 взводу 1 навчальної роти НОМЕР_2 зведеного батальйону військової частини НОМЕР_1 та просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком – ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю II групи (а.с. 40). 
Листом від 24.10.2025 №1/9802/1 відповідач повідомив позивача, що згідно Акту перевірки сімейного стану військовослужбовця від 01.10.2025, затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька позивача, окрім позивача, наявні інші члени сім`ї І ступеня споріднення - син ОСОБА_2 , 1991 р.н., якому, згідно з долучених до рапорту документів, не визначена потреба в постійному сторонньому догляді згідно з висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Виходячи з викладеного, у задоволенні рапорту на звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивачу відмовлено (а.с. 12). 
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, а свої права порушеними позивач звернувся до суду з цим позовом. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, з врахуванням наступного. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII). 
Частинами 1, 2, 4 - 6 статті 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України. 
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. 
Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. 
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби. 
Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, передбачені частиною п`ятою цієї статті. 
Пунктом першим визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців у мирний час, пунктом другим - під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану), а третім - під час проведення мобілізації та дії воєнного стану. 
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє до тепер. 
Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. 
Згідно підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). 
Згідно з частиною 12 цієї статті військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, під час дії воєнного стану, зокрема, необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. 
З аналізу зазначеної норми слідує, що законодавець передбачив можливість звільнення з військової служби за наведеною підставою за сукупності таких умов: 
- необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи; 
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. 
Судом встановлено, що позивач 25.08.2025 за місцем проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 подав по команді рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини. 
До рапорту позивач долучив нотаріально посвідчені копії: паспорта серія НОМЕР_3 ; картки платника податків; свідоцтва про народження НОМЕР_4 ; паспорта серія НОМЕР_5 ; картки платника податків; довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААБ № 519666; пенсійного посвідчення серія НОМЕР_6 ; висновку № 443 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі; свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_7 ; заяви ОСОБА_2 ; довідки від 15.07.2025; паспорта для виїзду закордон. 
Рапорт позивача від 25.08.2025 зареєстрований за вх. № 1/6844 від 03.09.2025. 
В рапорті від 25.08.2025 позивач вказав про своє небажання проходити військову службу та просив звільнити його з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком, на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ. 
Також встановлено, що ОСОБА_2 , 1968 року народження, є батьком позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 , повторно виданим 15.10.2025 Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 
Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 10.07.2020 серії 12 ААБ №519666 ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи з 02.07.2020 безтерміново. 
За змістом висновку лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) Комунального некомерційного підприємства «Здолбунівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Здолбунівської міської ради Рівненської області від 24.07.2025 №443 ОСОБА_2 , 1968 року народження, рекомендовано соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Висновок дійсний до 24.07.2026. 
Копії вказаних довідки до акту МСЕК та висновку ЛКК було долучено позивачем до рапорту від 25.08.2025. 
Згідно з витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 30.10.2025 №1425/10-27, виданим Здолбунівською міською радою уповноваженому власнику (співвласнику, наймачу) житлового приміщення (будинку), членові житлово-будівельного кооперативу ОСОБА_3 (мати позивача), адреса АДРЕСА_1 , станом на 30.10.2025 в електронному реєстрі територіальної громади за зазначеною адресою зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 27.12.2006 по т.ч.; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований з 06.08.2018 по т.ч.; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 18.09.2025 по т.ч.. 
Витягом з реєстру територіальної громади стверджено, що ОСОБА_1 зареєстрований за вищевказаною адресою 18.09.2025. 
09.08.2025 Здолбунівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції здійснено державну реєстрацію розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про що складено відповідний актовий запис №24 та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_7 . 
Актом перевірки сімейного стану військовослужбовця від 01.10.2025, затвердженим начальником Рівненського РТЦКСП 02.10.2025, складеним на виконання запиту ВЧ НОМЕР_1 від 11.09.2025 (вх.№8712 від 11.09.2025) щодо підтвердження необхідності здійснення постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю 2 групи першого ступеня спорідненості батьком ОСОБА_2 військовослужбовцем ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , встановлено: 
"Члени сім`ї, які зобов`язані здійснювати постійний догляд: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (брат). З 2017 року перебуває за межами України на території Польщі, де офіційно працює за договором про найм на роботу. Податки з доходів були сплачені у 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роках. З 21.07.2020 по 05.06.2023 отримав картку тимчасового перебування у воєводстві Любуське, а також з 26.04.2023 по 08.08.2027 поновив картку тимчасового перебування у воєводстві Любуське. Станом на дату обстеження батько ОСОБА_2 проживає сам. У зв`язку з оперативним втручанням йому була сформована стома, що обмежує його здатність до самообслуговування". 
Підставою для відмови у задоволенні відповідачем рапорту позивача від 25.08.2025 слугувала та обставина, що у ОСОБА_2 , 1968 р.н., окрім позивача, є інший член сім`ї І ступеня споріднення - син ОСОБА_2 , 1991 р.н., який може здійснювати постійний догляд за ним. 
У ОСОБА_2 є двоє повнолітніх осіб – позивач та його брат ОСОБА_1 , які згідно із приписами статті 1261 Цивільного кодексу України та підпункту 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу належать до осіб першого ступеня споріднення особи, яка потребує догляду. 
Як встановлено судом вище, брат позивача тривалий час перебуває за кордоном, однак докази необхідності постійного догляду за ним є відсутні. 
При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про те, що оскільки його брат проживає за кордоном, та вказане виключає можливість його догляду за батьком ОСОБА_2 .. 
Відповідно до статті 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватись про своїх непрацездатних батьків. Також відповідно до статті 202 Сімейного кодексу України, повнолітні діти зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Тобто, конституційний обов`язок піклуватися та утримувати своїх непрацездатних батьків покладено на її працездатних дітей. 
При цьому, виходячи з аналізу підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, проживання ОСОБА_1 (брата позивача) за кордоном не впливає на його обов`язок утримувати свого непрацездатного батька. 
Єдиною іншою альтернативною умовою застосування норми абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII є наявність у особи, яка потребує постійного догляду, інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які самі потребують постійного догляду за висновком МСЕК чи ЛКК. 
З огляду на викладене, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 , 1997 р.н. потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, позивач під час звернення із відповідним рапортом не надав документів, які підтверджують те, що інші члени сім`ї першого ступеня споріднення ОСОБА_2 самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. 
Таким чином, відмовляючи позивачу в звільненні з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. 
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). 
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані, з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року в адміністративній справі №460/20040/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	З. М. Матковська