Справа № 158/3565/21 	Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К. 	
Провадження № 22-ц/802/687/26  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А., 
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,
позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 березня 2026 року, 
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період з жовтня 2005 року по квітень 2019 року вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки.
За час спільного проживання у них народилася дочка – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Крім того, за час спільного проживання, ними побудовано житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у який 26.11.2011 року вони, як одна сім`я переселились та спільно проживали до квітня 2019 року.
Вказує, що за час спільного проживання однією сім`єю з 26.11.2011 року до квітня 2019 року у новоствореному будинку, ОСОБА_3 як власниця земельної ділянки не вводила вказаний будинок в експлуатацію.
Вважає, що після припинення відносин у квітні 2019 року відповідач ОСОБА_3 , з метою вчинення перешкод у здійсненні права власності, свідомо не оформляє необхідних документів по введенню спірного будинку в експлуатацію. Не проведення ОСОБА_6 реєстрації новоствореного будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , створює ОСОБА_1 перешкоди у користуванні його часткою у спільному майні, оскільки останній позбавлений можливості оформити необхідні документи.
Посилаючись на те, що побудований за період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є їх спільною сумісною власністю, частки у якій є рівними, просить встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з жовтня 2005 року по квітень 2019 року. Визнати індивідуальний з мансардою житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, із переобладнанням існуючого житлового будинку під літню кухню), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 – об`єкт незавершеного будівництва з відсотком готовності, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами (створений у результаті будівництва нового індивідуального з мансардою житлового будинку, господарських будівель та споруд , із переобладнанням існуючого житлового будинку під літню кухню), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер – 0721810100:01:001:5441, цільове призначення – для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові втрати по справі.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 березня 2026 року позов задовольнити частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із жовтня 2005 року по квітень 2019 року.
Визнано об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ..
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зведеного під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що є сукупністю будівельних матеріалів та конструктивних елементів житлового будинку.
Здійснено поділ об`єкта незавершеного будівництва, шляхом виділення в натурі ОСОБА_1 1/2 частини об`єкта незавершеного будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 08.08.2025 № 1-03/25 (варіант поділу № 1), а саме приміщення: 1-7 паливна площею 6,5 кв.м., 1-8 коридор площею 10,2 кв.м., 1-9 кладова площею 9,2 кв.м., 1-10 гараж площею 34,7 кв.м, 1-14 хол площею 56,0 кв.м., 1-21 гардероб площею 6,9 кв.м.
Виділено в натурі ОСОБА_3 1/2 частини об`єкта незавершеного будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 08.08.2025 № 1-03/25 (варіант поділу № 1), а саме приміщення: 1-1 тамбур площею 2,8 кв.м., 1-2 кладова площею 4,3 кв.м., 1-3 коридор площею 13,6 кв.м., 1-4 кухня площею 11,8 кв.м., 1-5 кімната площею 18,90 кв.м, 1-6 кімната площею 8,80 кв.м, 1-13 – сходова площею 7,70 кв.м., 1-15 санвузол площею 7,00 кв.м., 1-16 кімната площею 14,70 кв.м., 1-18 кладова площею 5,40 кв.м., 1-19 кімната площею 11,30 кв.м., 1-20 кімната площею 8,90 кв.м.
Зобов`язано ОСОБА_1 закласти дверний отвір між приміщеннями 1-3 та 1-10; 1-13 та 1-14; 1-20 та 1-21; зробити дверний отвір між приміщеннями 1-14 та 1-21.
В задоволенні решти позовних вимог -відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, відповідач подала апеляційну скаргу у якій, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне встановлення фактичних обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 
Рішення суду в частині відмовлених вимог не оскаржується, а відповідно правильність його ухвалення апеляційним судом не переглядається
Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено такі висновки: при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).
Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки.
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).
У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21), вказано, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18). 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 182/670/15-ц (провадження № 61-9809св20), вказано, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності».
У справі, що переглядається судом встановлено, що факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, підтверджується сукупністю доказів, досліджених в судовому засіданні і яким надана відповідна правова оцінка.
Зокрема показами позивача ОСОБА_1 , який будучи попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ст. ст. 384, 385 КК України, був допитаний судом в якості свідка та який підтвердив обставини викладені в позовні заяві щодо його спільного проживання з ОСОБА_3 , однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в період їх спільного проживання з жовтня 2005 року по квітень 2019 року. Вказав, що за час спільного проживання, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю (вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали покупки, ремонт в будинку, проводили спільний відпочинок, підтримували стосунки з родичами та друзями, мали взаємні права та обов`язки, що притаманні чоловіку та дружині у шлюбі). Зазначив, що в період спільного проживання у них народилася донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з народження дитини, спільно з ОСОБА_3 було прийнято рішення про будівництво нового житлового будинку, на земельній ділянці, яка належала останній. Будівництво житлового будинку було проведено у період з 2010 року по 2014 рік.
Покази позивача ОСОБА_1 повністю узгоджується з показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ОСОБА_13 та ОСОБА_14 щодо характеру відносин між сторонами (спільне проживання, проведення спільного часу та свят, представлення знайомим та родичам як подружньої пари, а також їх спільна особиста участь у проведенні ремонту та будівництва житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на належній відповідачу земельній ділянці та подальшого їх спільного за вказаною адресою) та підтверджуються долученими до матеріалів справи фотознімками, в тому числі, щодо спільного відпочинку (т. 1, а.с. 111-114, т.2, а.с. 153- 155).
Вказані покази відповідачем не спростовані належними та допустимими доказами. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2020 року у справі № 552/5693/18 (провадження № 61-6203св20), вказано, що «майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин».
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Під час спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 , однією сім`єю народилася дочка – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06.12.2007 року (т.1, а.с. 20).
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які заперечили щодо спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та вважали, що будівництво спірного житлового будинку було проведено за особисті кошти відповідача ОСОБА_3 , оскільки такі покази суперечили іншим доказам , що були наявні в матеріалах справи. Бездоказовими були їх твердження про те, що будинок було побудовано відповідачем за особисті кошти, які були отримані у спадок, одноразової грошової допомоги при народженні дитини, відчуження нерухомого майна та особистих заощаджень.
В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 мав стабільний та достатній дохід від здійснення підприємницької діяльності, які давали змогу оплачувати придбання будівельних матеріалів для здійснення будівництва спірного житлового будинку (т 2, а.с.108-145).
Натомість, як вбачається з довідки Ківерцівського ліцею № 3 Луцького району Волинської області № 174/01-28/2-24 від 28.06.2024 року, ОСОБА_3 працювала на посаді вчителя української мови та літератури у даному навчальному закладі у період з 01.09.1998 року по 29.08.2014 року. В період з 2007 року по 2013 рік перебувала у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею шестирічного віку (т. 2 а.с.146).
В судді апеляційної інстанції ОСОБА_3 наполягаючи на тому, що з ОСОБА_1 вони ніколи не були сім`єю, не заперечувала, що позивач проживав з нею в одному помешканні, за виключенням тих моментів в яких він перебував у довготривалих відрядженнях, вона готувала йому їжу, прала речі, вони приймали гостей, їздили на відпочинок та ходили в гості. Вказуючи про одноосібне будівництво спірного будинку за власні кошти не змогла вказати, яка саме сума коштів нею витрачена на будівництво та благоустрій двору. ОСОБА_1 , в свою чергу не заперечив, що дійсно ОСОБА_3 дала певну суму коштів, які вона отримала від реалізації успадкованого будинку, а це близько 12000 тис доларів США, однак вказував , що в порівнянні з тими коштами, які були реально витрачені на будівництво це є мізерним вкладом. При цьому ОСОБА_1 не заперечував право ОСОБА_3 на 1/2 частину спірного буднику, вказуючи , що вони були сім`єю під час його будівництва
Таким чином, досліджені в судовому засіданні достатні, належні і допустимі докази давали суду підстави для встановлення факту спільного проживання як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з жовтня 2005 року по квітень 2019 року, а також будівництва ними спірного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , під час спільного проживання однією сім`єю за рахунок спільних коштів.
Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2026 року у справі справа № 607/10858/22 коли співвласник, який не є забудовником і не може здійснити юридично значущі дії щодо введення об`єкта в експлуатацію, прагне захистити свої правомірні очікування щодо набуття права власності на нерухоме майно, - може звернутися до суду та просити визнати за собою право на належну йому частку в об`єкті незавершеного будівництва.
Іншого шляху для захисту своїх прав така особа не має, оскільки є повністю залежною від дій іншого з подружжя (формального забудовника), який своєю чергою діє недобросовісно та не заінтересований у введенні будинку в експлуатацію.
Рішення суду в такій ситуації не створює істотно нової підстави для набуття такою особою права власності на недобудову, а лише підтверджує той правовий режим спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва, який і так існує з огляду на презумпцію спільності набуття подружжям майна під час перебування в шлюбі.
Вирішуючи спір щодо поділу такого особливого об`єкта цивільного обороту, як об`єкта незавершеного будівництва, суд не може підміняти компетентні органи, на які законом покладено обов`язок щодо прийняття збудованих об`єктів в експлуатацію.
З матеріалів справи вбачається, що власником земельної ділянки на якій зведено спірний житловий будинок, є ОСОБА_3 .. Виконавчим комітетом Ківерцівської міської ради 04.12.2009 року було прийнято рішення про надання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .. Управлінням ДАБІ у Волинській області 11.11.2014 року було зареєстровано повідомлення забудовника ОСОБА_3 про початок виконання робіт , а саме : нове будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд на власній земельній ділянці по АДРЕСА_1 .
На час розгляду даної справи вказаний об`єкт нерухомого майна не прийнятий в експлуатацію, оскільки забудовник ОСОБА_3 не вчиняє на це активних дій. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.042026 року у справі № 607/10858/22 зроблено правовий висновок про те, що у разі, коли об`єкт не має ознак самочинного будівництва, проте не вводиться в експлуатацію з вини одного з подружжя (формального забудовника), то суд має право визнати за іншим з подружжя (співвласником) право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, усунувши невизначеність у правовому режимі відповідної споруди.
У висновку експерта № 1-03/25 за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно - будівельної експертизи, складеного 08.08.2025 року зроблено висновок про те, що наявність дозвільної документації на будівництво по АДРЕСА_1 свідчить про те , що будівництво даного об`єкту не є самочинним. 
При проведенні даної експертизи експертом встановлено, що ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом об`єкта (індивідуального житлового будинку з мансардою), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складає 93,6 %. Відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва поділ об`єкта незавершеного будівництва в означених ідеальних частках (по 1/2 та 1/2 дольових частин кожного з сторін з метою обладнання окремих ізольованих квартир) технічно можливий та запропоновано два варіанти такого поділу. 
Судом першої інстанції обґрунтовано було обрано для поділу між сторонами варіант № 1 незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою утворення двох ізольованих квартир оскільки такий варіант поділу вимагає незначного обсягу робіт. При такому поділі відхилення від ідеальних часток у фізичних одиницях виміру складає 0,55 м., у відсотковому виразі 0,22% , що є несуттєвим відхиленням, відповідно суд правомірно не стягував компенсацію за різницю у частках , що виділялись сторонам. 
Безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи , є твердження апелянта про те, що при ухваленні рішення суд здійснив поділ спірного будинку з суттєвим відхиленням від ідеальності часток, зменшивши площу виділених ОСОБА_3 приміщень на 8,3 кв.м та не вирішив питання про стягнення компенсації. При дослідженні рішення Ківерцівського районного суд від 10 березня 2026 року, колегією суддів встановлено, що судом при технічному виготовлені повного тексту судового рішення було допущено описку, а саме: при обрані для поділу між сторонами варіанту № 1 , що запропонований експертом, при перерахунку приміщень, які виділяються ОСОБА_3 не включено приміщення 1-11 площею 4 кв.м., 1-12 – 1.6 кв.м., 1-1-17 -3.8 кв. м. Та обставина, що має місце саме описка, стверджується змістом рішення з якого вбачається, що вказані приміщення не були виділені іншій стороні тобто позивачу. Суд в своєму рішенні беззаперечно вказав про обрання варіанту поділу № 1 без будь яких застережень. 
Учасники справи або ж суд з власної ініціативи у передбачений ст. 269 ЦПК України можуть ініціювати питання про виправлення виявлених описок. Окрім того, як вбачається з наданої представником позивача заяви, ними 01.06.2026 р до Ківерцівського міського суду подано заяву про виправлення описок щодо приміщень, які помилково не були включенні щодо виділу їх в натурі відповідачу. 
Щодо позовної давності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Отже, строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).
Керуючись наведеними вище законодавчими приписами, суд зазначає, що факт припинення спільного проживання сторін сам по собі не свідчить про порушення права власності позивача на спірний будинок, а лише підтверджує відсутність між сторонами, з цього часу, фактичних шлюбних відносин, а обставини, які свідчили б про вчинення відповідачем дій на порушення прав позивача на спірний будинок до пред`явлення позову, які зумовили б потребу захисту прав, у зв`язку з чим почався б перебіг позовної давності, матеріали справи не підтверджують. Тобто після припинення спільного проживання до моменту звернення позивача до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності, дій, які б вказували на невизнання відповідачем чи оспорювання права власності позивача на спільне майно, або дій по відчуженню цього майна, останній не вживав.
Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц (провадження № 61-495св18), від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц (провадження № 61-8081св18), від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 8 грудня 2021 року у справі № 753/18448/17 (провадження № 61-9354св21).
Суд установлено, що позивач дізнався про порушення права власності на спірне майно 20.11.2021 року, отримавши від відповідача відмову у проведені поділу спірного житлового будинку в позасудовому порядку. Натомість, 24.12.2021 року звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав, що виключає застосування наслідків спливу позовної давності.
Доводи апеляційної скарги про безпідставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (частина перша статті 134 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі (частини перша, друга статті 182 ЦПК України).
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача 20000 гривень витрат на правничу допомогу, до закінчення розгляду справи представником було долучено докази понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 гривень.
Враховуючи наведене, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених стороною позивача витрат на правничу допомогу, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що реально понесені витрати позивача на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанцій відповідно до умов договору у розмірі 10 000 грн відповідають обсягу виконаних робіт, є співмірними з предметом позову та складністю справи, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони та клопотанням позивача про їх зменшення.
Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 10 березня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 10000 гривень витрат на професійну допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: