Миколаївський районний суд Миколаївської області

Справа № 945/537/26
Провадження № 1-кп/945/503/26

ВИРОК
Іменем України

12 червня 2026 року м.Миколаїв
Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської області в залі суду в м.Миколаєві кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.10.2025 року за №62025150010005466 за обвинуваченням:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Вознесенськ Миколаївської області, громадянину України, українцю, з професійно-технічною освітою, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКІШІ: НОМЕР_1 , раніше не судимому, військовослужбовцю військової служби за призовом під час мобілізації, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу на посаді сержанта із матеріального забезпечення 1 навчальної роти 4 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_2 у військовому званні «старший сержант»,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.425 КК України,
встановив:
І. Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним.
Досудовим розслідуванням та судовим слідством встановлено, старший сержант ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він, будучи військовою службовою особою, проходячи військову службу за мобілізацією на посаді сержанта із матеріального забезпечення 1 навчальної роти 4 навчального батальйону військової частини НОМЕР_2 , в період часу з 11.07.2025 року по 07.10.2025 року, всупереч вимог ст.11, 16, 49, 121, 122, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, п.5 розділу V «Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України», затвердженої наказом Міністра оборони України від 29 червня 2005 року №359, п.13 «Положення про порядок обліку, збереження, списання і використання майна військового майна у Збройних Силах України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 №1225, діючи необережно із злочинною недбалістю, всупереч інтересам служби, виходячи з хибно зрозумілих інтересів служби, неналежно виконуючи свої службові обов?язки через несумлінне ставлення до них, самоусунувся від виконання своїх службових обов?язків за займаною посадою, за наявністю військового майна - 7,62 мм автомата АКМ №ЕЮ 8317-63 р.в., вартістю 2940,63 грн.; 7,62 мм автомата АКМ №КХ 2270-64 р.в., вартістю 2940,63 грн. 5,45 мм автомата АКС-74У №571698-90 р.в., вартістю 4 886,42 грн., які є джерелом підвищеної небезпеки для оточуючих, не стежив, стан складу належним чином не перевіряв, чим забезпечив неналежні умови зберігання зазначеного військового майна у тимчасовому пункті дислокації 4 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_2 , в результаті чого зазначене військове майно було втрачено, чим заподіяв істотну шкоду нематеріального характеру та суспільно-небезпечні наслідки у виді неможливості використання зброї за призначенням, підриву авторитету та престижу органів військового управління та Збройних Сил України, падінні авторитету командування в очах підлеглих, створення обстановки й умов, що ускладнюють та взагалі унеможливлюють виконання завдань за призначенням військовою частиною через відсутність необхідної кількості стрілецької зброї, підривають бойову готовність військової частини та обороноздатність держави в цілому під час запровадженого воєнного стану.
ІІ. Позиція обвинуваченого щодо пред`явленого обвинувачення та висновки суду.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі, щиро каявся і дав показання, які за своїм змістом відповідають викладеним вище обставинам вчинення кримінального правопорушення.
Представник потерпілого – Військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_6 подав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі.
Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд, ураховуючи думку учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому, з`ясував те, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
ІІІ. Частина статті Закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.4 ст.425 КК України, як недбале ставлення військової службової особи до служби, що заподіяло істотну шкоду в умовах воєнного стану.
IV. Мотиви суду при призначенні покарання.
Аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду докази, оцінюючи їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, проводячи судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до вимог ст.337 КПК України, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.425 КК України.
При цьому суд бере до уваги надані покази самого обвинуваченого, надані ним у суді, які повністю узгоджуються із долученими прокурором документами.
Згідно з положеннями ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, у Рішенні №15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права – є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.»
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
При призначенні обвинуваченому покарання суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставиною, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 є щире каяття.
Обставини, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 судом не встановлені.
При визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує, що останній є осудним в розумінні ч.1 ст.19 КК України; відповідно до ст.12 КК України вчинив тяжкий злочин.
Суд також враховує умови життя обвинуваченого, його соціальне та матеріальне становище, який є особою молодого віку, неодружений, проходить військову службу за мобілізацією, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно; стан його здоров`я, який на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; тяжкість кримінального правопорушення, відсутність тяжких наслідків, щире каяття ОСОБА_4 , його ставлення до скоєного, який шкодує про те, що сталося, відшкодування матеріальних збитків у повному обсязі.
Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.
При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.
У відповідності до положень ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.425 КК України, відсутність тяжких наслідків, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: щире каяття ОСОБА_4 та його активне сприяння розкриттю злочину, ставлення обвинуваченого до скоєного, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд вважає за можливе призначити покарання на підставі ст.69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, а саме: позбавлення волі на строк два роки, замінивши його на покарання у виді службового обмеження
Так, відповідно вимог частин 1, 2 статті 58 КК України покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк. Із суми грошового забезпечення засудженого до службового обмеження провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків. Під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.
Отже, враховуючи обставини справи та особу ОСОБА_4 , в порядку вимог ч.1 ст.69 КК України, суд вважає за можливе на підставі ч.ч.1,2 ст.58 КК України замінити йому покарання у виді позбавлення волі на покарання у виді службового обмеження з відрахуванням із суми грошового забезпечення в дохід держави у розмірі 10 відсотків.
V. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
У цьому кримінальному провадженні відносно  ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався. Враховуючи особу обвинуваченого  ОСОБА_4 , суд вважає, що до набрання цим вироком законної сили запобіжний захід відносно нього обирати не слід.
Керуючись ст.100, ч.3 ст.349, ст.368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_5  визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.425 КК України та призначити йому покарання із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України, у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ст.58 КК України ОСОБА_4 замінити покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки на покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців на строк 2 (два) роки з відрахуванням із грошового забезпечення в дохід держави у розмірі 10 (десять) відсотків.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_7 не обирати.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей апеляційного оскарження, передбачених ч.2 ст.394 КПК України.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому і прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя        ОСОБА_1 

12.06.2026