П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/28982/25	
перша інстанція: суддя Самойлюк Г.П.,
повний текст судового рішення
складено 25.12.2025, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючої-судді Казанчук Г.П.
суддів – Градовського Ю.М., Єщенка О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеської митниці на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
ВИКЛАД ОБСТАВИН :

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі - Позивач) про визнання протиправним та скасування наказу начальника Одеської митниці Колівера А. від 23 липня 2025 р. № 1514-0 “Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ”.
16.10.2025 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить суд:
1. Визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці від 16.09.2025 р. № 1710-0 “Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ”.
2. Визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці від 19.09.2025 р. № 1721-0 “Про внесення змін до Наказу Одеської митниці від 16.10.2025 р. № 1710-0 ”.
3. Визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці від 01.10.2025 р. № 1758-0 “Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ”
4. Поновити ОСОБА_1 на державній службі та на посаді начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці 01.10.2025 року, або на посаді, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді, з якої звільнено.
5. Поновити дію контракту про проходження державної служби №370 від 02.04.2024 року, що укладений між ОСОБА_1 та Одеською митницею. 
6. Стягнути з Одеської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2025 р. по дату набрання рішенням по справі законної сили з вирахуванням обов`язкових податків і зборів.
В обґрунтування позовних вимог та відповіді на відзив зазначено, що попередження про можливе наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, датоване 20.03.2025 року, надійшло на електрону пошту позивача в період знаходження у відпустці без збереження заробітної плати та позивачу було запропоновано список вакантних посад Одеської митниці, які пропонуються для працевлаштування. Вказує, що не міг надати відповіді на вказане попередження, оскільки після оперативного втручання на серці проходив реабілітацію. В подальшому, з 20.01.2025 по 14.02.2025 перебував в стані тимчасової непрацездатності у зв`язку із операцією, з 17.02.2025 по 08.03.2025 року перебував у щорічній відпустці у зв`язку із реабілітацією, а з 10.03.2025 по 07.05.2025 перебував у відпустці без збереження заробітної плати, у зв`язку із необхідністю продовження реабілітації та відновлення у післяопераційний період. Надалі з 07.05.2025 року по 20.06.2025 року позивач перебував в стані тимчасової непрацездатності, з 22.06.2025 року по 22.07.2025 року – у щорічні основній відпустці, з 22.07.2025 року в стані тимчасової непрацездатності у зв`язку погіршенням стану здоров`я. 
До попередження про можливе звільнення, Митницею було надано урізаний перелік запропонованих посад в кількості всього 21 посади, що не відповідає реальному переліку вакантних посад в Одеській митниці станом на 20.03.2025 р. При цьому, єдина посада, яка є рівнозначною із наразі займаною позивачем посадою, є посада «Заступник начальника відділу митного оформлення №3 МП «Придунайський»», інші запропоновані посади (інспектор, старший інспектор, головний інспектор) - не є рівнозначними займані посаді позивача, що не відповідає приписам ст. 87 ЗУ «Про державну службу». У Попередженні про можливе звільнення відсутні відомості про виняткові обставини, що слугують підставою для пропонування позивачу нижчої посади державної служби, у порівнянні із займаною наразі посадою. У Відділі митного оформлення №3 митного поста “Одеса-внутрішній” Одеської митниці, станом на 2025 рік порівняно з 2024 роком - скоротилась одна посада Державного інспектора, але в цілому по митному посту “Одеса-внутрішній” не змінилась, а посада начальника Відділу митного оформлення №3 митного поста “Одеса-внутрішній” Одеської митниці в 2025 р зберіглася, але стала називатися Заступник начальника митного поста- начальник Відділу митного оформлення №3 митного поста “Одеса-внутрішній” Одеської митниці з повним збереженням функцій, обов`язків та вимог за посадою. 
Вказує, що зміна найменування посад - не є реорганізацією чи перепрофілюванням, оскільки перейменування посад не зазнало злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення чи змін у напрямах основної діяльності відповідача. Зміна найменування посади не є зміною в організації праці чи її істотних умов. При зміні назви посади не змінилась трудова функція, тобто характер і зміст функціональних обов`язків працівника за новою посадою був збереженим. Це свідчить про те, що ніякого скорочення посади позивача - не відбулось, посада начальника Відділу митного оформлення №3 митного поста “Одеса-внутрішній” Одеської митниці, з якої звільнено позивача, зберіглася, але стала називатися Заступник начальника митного поста- начальник Відділу митного оформлення №3 митного поста “Одеса-внутрішній”. Реального скорочення посади не відбулось, а скорочення фактично було зведено до перейменування посад, що у свою чергу свідчить про формальний характер процедури скорочення та її направленість на обґрунтування звільнення позивача і зловживанням правом з боку роботодавця. Відповідачем не дотримано вимог ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» щодо одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування всіх наявних вакантних посад. 
Одеська митниця (надалі Відповідач) подала відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Одеською митницею видано наказ від 23.01.2025 року №44 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці» у зв`язку з чим Позивачу направлено повідомлення про можливе наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців та список вакантних посад Одеської митниці, які пропонуються для подальшого працевлаштування ОСОБА_1 . Протягом 2025 року ОСОБА_1 практично не перебував на роботі, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або відпусткою. В подальшому, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», керуючись частиною четвертою статті 87 Закону України «Про державну службу», наказу Одеської митниці від 23.01.2025 №44 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці», Одеською митницею видано наказ від 23.07.2025 року №1514-о «Про припинення служби та звільнення ОСОБА_1 », згідно якого припинено в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, державну службу ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці та звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. 
Відповідач зазначає, що аналіз положень Закону №889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття спірного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої – іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі. Норми частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у митниці, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком, що на переконання суду є дискреційними повноваження відповідного органу. Таким чином, звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці відбулося на законних підставах, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Одеської митниці від 16.09.2025 р. № 1710-о “Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ”.
Визнано протиправним та скасовано наказ Одеської митниці від 19.09.2025 р. № 1721-о “Про внесення змін до Наказу Одеської митниці від 16.10.2025 р. № 1710-o”.
Визнано протиправним та скасовано наказ Одеської митниці від 01.10.2025 р. № 1758-о “Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ”
Поновлено ОСОБА_1 на державній службі та на посаді начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці з 02.10.2025 року.
Зобов`язано Одеську митницю поновити дію контракту про проходження державної служби №370 від 02.04.2024 року, що укладений між ОСОБА_1 та Одеською митницею. 
Стягнуто з Одеської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 44728,86 грн. (сорок чотири тисячі сімсот двадцять вісім гривень, вісімдесят шість копійок), з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на державній службі та на посаді начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці з 02.10.2025 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Розгляд справи проведено за правилами загального позовного провадження.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів сукупності необхідних умов правомірності звільнення позивача, належного й одночасного з попередженням пропонування позивачеві конкретних рівнозначних/нижчих посад; реальної відсутності відповідних посад протягом усього періоду до дня звільнення; наявності юридично значущої відмови позивача саме від запропонованої посади; належного врахування переважного права залишення на посаді.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Одеська митниця подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазнача про помилковість висновку суду про те, що надання позивачу переліку вакантних посад не відповідає змісту обов`язку запропонувати посаду. Частина третя статті 87 Закону України «Про державну службу» не містить вимоги щодо індивідуалізації однієї-єдиної посади як обов`язкової умови правомірності пропозиції. Закон вимагає пропонування іншої рівнозначної або нижчої посади відповідно до професійної підготовки та компетентностей, що у даному випадку було виконано шляхом надання переліку посад, з яких позивач міг реалізувати своє право на переведення. 
Апелянт вказує, що оцінка відповідності кваліфікаційним вимогам державного службовця є виключною компетенцією суб`єкта призначення, відтак, розглядаючи даний спір, суд не надає оцінки повноти та правильності можливості виконання позивачем поставлених суб`єктом призначення завдань, вважаючи таку оцінку виключними дискреційними повноваженнями відповідача.
Апелянт наголошує, що відсутність будь-якої реакції позивача на запропоновані вакансії є фактичною відмовою від запропонованих посад. Відповідно до частини четвертої статті 87, якщо державний службовець не погоджується на запропоновану посаду, суб`єкт призначення має право припинити державну службу. На момент здійснення процедури попередження та пропонування посад у позивача була чинна дисциплінарна догана, правомірність якої підтверджена судовим рішенням. 
Рух справи в апеляційній інстанції:
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2026 відкрито апеляційне провадження та витребувані матеріали адміністративної справи.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2026 витребувані додаткові докази та пояснення.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2026 призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до вимог статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції, -

УСТАНОВИВ:

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 (надалі Позивач) з 1992 року проходив службу в митних органах, а з 02.04.2024 року в Одеській митниці на посаді начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці.
Наказом Одеської митниці № 44 від 23.01.2025 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці», введено в дію з 01 січня 2025 року штатний розпис на 2025 рік Одеської митниці, затверджений в.о. Голови Державної митної служби України Сергієм Звягінцевим 17.01.2025.
21.03.2025 року Одеською митницею на електронну адресу ОСОБА_1 направлено попередження про наступне можливе звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державним службовців, до якого додано список вакантних посад Одеської митниці, які пропонуються для подальшого працевлаштування ОСОБА_1 , начальнику відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці.
23.07.2025 року Одеською митницею прийнято наказ № 1514-о, яким відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», наказу Одеської митниці від 23.01.2025 № 44 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці» припинено в перший робочий, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, державну службу ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці та звільнено його із займаної посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
16.09.2025 року Одеською митницею прийнято наказ № 1710-о, яким відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», наказу Одеської митниці від 23.01.2025 № 44 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці», припинено 16.09.2025 державну службу ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці та звільнено його із займаної посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. Розірвано 16.09.2025 контракт про проходження державної служби № 370, укладений з ОСОБА_1 02.04.2024 на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці.
19.09.2025 року Одеською митницею прийнято наказ № 1721-о, яким внесено зміни до п. 1 наказу Одеської митниці від 16.09.2025 № 1710-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » та викладено його в наступній редакції: « 1 припинити в перший робочий, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, державну службу ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці та звільнено його із займаної посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців».
01.10.2025 року Одеською митницею прийнято наказ № 1758-о, яким внесено зміни до п. 1, 2 наказу Одеської митниці від 16.09.2025 № 1710-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » (зі змінами, внесеними наказом Одеської митниці від 19.09.2025 № 1721-о) та викладено їх в наступній редакції: « 1 припинити 01.10.2025 державну службу ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці та звільнено його із займаної посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. 2. Розірвати 01.10.2025 контракт про проходження державної служби № 370, укладений з ОСОБА_1 02.04.2024 на посаді начальника відділу митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці».
Отже, правомірність винесення спірних наказів є предметом спору, переданого на вирішення адміністративного суду.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі по тексту - Закон № 889-VIII).
Згідно п. 1 ст.1 Закону № 889-VIII визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Нормами ст. 5 Закону № 889-VIII передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється: 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Аналізуючи вищезазначені норми законодавства, колегія суддів зауважує, що суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби, відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Враховується і переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2023 року у справі № 380/10238/21.
Спірним питанням у даній справі є дотримання процедури звільнення, у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців.
Приписи частини третьої статті 87 Закону №889-VIII покладають обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, й ця вимога викладена достатньо чітко і зрозуміло, що не залишає місця для її неоднозначного (множинного) розуміння та/чи застосування.
Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим (коли йдеться про переведення в рамках скорочення чисельності і штату державних службовців) має наслідком також порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, який закріплений у статті 4 Закону №889-VIII.
Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31 березня 2025 року по справі №360/48/23.
Верховний Суд у постанові від 30 січня 2025 року по справі № 640/26300/19 зазначив, що у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України. У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.
Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується в разі відсутності рівноцінної посади.
Колегія суддів зазначає, що згідно наказу Одеської митниці від 23.01.2025 року №44 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці» з додатками та наказу Одеської митниці «Про введення в дію штатного розпису на 2024 рік Одеської митниці» з додатками, слідує, що станом на 2024 згідно штатного розпису на 2024 рік Одеської митниці Відділ митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» налічував 9 співробітників відділу, та 62 співробітника митного поста. Станом на 2025 рік згідно штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці Відділ митного оформлення № 3 митного поста «Одеса-внутрішній» налічував 8 співробітників відділу, та 62 співробітника митного поста. Тобто, загальна кількість працівників митного постано не була зменшена, натомість лише відділ митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» зазнав скорочення однієї посади.
Одеською митницею позивача було попереджено про можливе наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців та було запропоновано одну з рівнозначних або нижчих вакантних посад, що підтверджується попередженням про наступне звільнення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців від 20.03.2025, яке отримане ОСОБА_1 21.03.2025 року засобами електронного зв`язку. 
При цьому, згідно списку вакантних посад Одеської митниці, які запропоновано для подальшого працевлаштування ОСОБА_1 , начальнику відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» Одеської митниці, слідує, що позивачу запропоновано лише 21 посаду, з яких лише одна була рівнозначною.
Колегія суддів зауважує, що вимога закону про одночасність попередження і пропонування посад має не формальний, а змістовний характер, оскільки у розумінні частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII пропонування передбачає індивідуалізовану пропозицію конкретної посади (із зазначенням найменування, категорії, місця проходження служби, основних функцій та відповідності професійним компетентностям державного службовця), яка реально існує на момент пропонування і може бути зайнята без проведення конкурсу у порядку, передбаченому спеціальним законом.
При цьому, надання (направлення) працівникові загальних переліків посад без конкретизації саме запропонованої йому посади не відповідає змісту обов`язку запропонувати посаду і не створює юридичних наслідків для виникнення у працівника обов`язку визначитися щодо переведення
Колегія суддів погоджується із критичною оцінкою суду першої інстанції тверджень відповідача про відмову позивача від переведення, з огляду на відсутність доказів відмови позивача на переведення на одну із запропонованих посад.
Натомість, за приписами абзацу третього частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, правові наслідки у вигляді можливості звільнення у зв`язку зі скороченням настають лише у разі відмови від переведення на запропоновану посаду.
Стосовно доводів апелянта про те, що відсутність будь-якої реакції позивача на запропоновані вакансії є фактичною відмовою від запропонованих посад, колегія суддів зазначає наступне.
З огляду на обставини цієї справи, колегія суддів погоджується із доводами позивача, шо він з об`єктивних причин, не міг надати відповіді на отримане попередження, оскільки має інвалідність ІІ групи, у 2024 році позивач переніс оперативне втручання на серці – протезування аортального клапану, імплантація серцевого стимулятора, а з 20.01.2025 по 14.02.2025 позивач перебував в стані тимчасової непрацездатності у зв`язку із операцією, з 17.02.2025 по 08.03.2025 року позивач перебував у щорічній відпустці у зв`язку із реабілітацією, з 10.03.2025 по 07.05.2025 - перебував у відпустці без збереження заробітної плати, у зв`язку із необхідністю продовження реабілітації, та відновлення у післяопераційний період, надалі з 07.05.2025 року по 20.06.2025 року позивач перебував в стані тимчасової непрацездатності, з 22.06.2025 року по 22.07.2025 року – у щорічні основній відпустці, з 22.07.2025 року по день звернення до суду - в стані тимчасової непрацездатності у зв`язку погіршенням стану здоров`я.
Вказані обставини, на переконання колегії суддів перешкоджали позивачу висловити свою позицію щодо подальшого проходження державної служби.
У зв`язку із зазначеним, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відмову позивача від конкретної рівнозначної запропонованої посади, а тому у відповідача були відсутні підстави для завершення процедури звільнення позивача як такої, що відповідає вимогам статті 87 Закону № 889-VIII.
Колегія суддів звертає увагу, що обов`язок роботодавця пропонувати всі наявні відповідні вакансії носить тривалий характер та виникає з моменту попередження і триває до дня звільнення. Надання працівнику лише однієї або кількох вибіркових вакансій, без документального підтвердження того, що інших відповідних посад у державному органі не існувало, свідчить про неналежне виконання суб`єктом призначення своїх обов`язків. Відповідно, таке порушення позбавляє роботодавця права посилатися на законність подальшого звільнення, оскільки не було дотримано процедурних гарантій.
Суд першої інстанції вірно установив про відсутність доказів моніторингу та пропонування позивачу усіх наявних рівнозначних (або, як виняток, нижчих) посад, які могли з`являтися у відповідних підрозділах у період з 20.03.2025 (дата повідомлення про наступне можливе звільнення) до 01.10.2025, а також доказів фактичної відсутності таких посад станом на день звільнення.
Водночас, з наданих до суду документів слідує, що станом на 01.04.2025 року, на 01.05.2025 року, на 02.06.2025 року, на 01.07.2025 року, на 01.08.2025 року, на 01.09.2025 року, та на 01.10.2025 року кількість вакантних посад в Одеській митниці є більшою, ані ж та, яку позивачу запропоновано для подальшого працевлаштування, в тому числі наявні інші рівнозначні посади, ніж та, про яку зазначалось позивачу (а.с.4 зв-13 т.2).
Таким чином, наявність зазначених вакансій, в тому числі станом на 01.10.2025 року, підтверджує, що у відповідача була об`єктивна можливість виконати передбачений законом обов`язок щодо пропонування позивачу рівнозначних посад, однак такий обов`язок не було належним чином реалізовано.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем не виконано в повній мірі вимоги статті 87 Закону України «Про державну службу» в частині пропонування позивачу рівнозначної посади державної служби, яку він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, оскільки встановлена законодавством можливість скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури, штатного розпису (змінами в організації виробництва і праці) державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників (пропонування наявної роботи за відповідною професією чи спеціальністю), які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.
Колегія суддів зазначає, що при виникненні спору між працівником та роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбулося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.
Порівнюючи зміст посадових інструкцій заступника начальника митного поста – начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» (з 2025 року, а.с.3-5 т.2) та начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» (з 2024 року, а.с.30-23 т.2) колегія суддів констатує, що вони майже ідентичні за своїм змістом. Вказане свідчить про незмінність обсягу прав та обов`язків у керівника відділу митного оформлення, після введення нового штатного розпису.
Крім того, досліджуючи зміст штатного розпису митного поста відділу митного оформлення №3 на 2025 та на 2024 роки, колегія суддів зазначає, що у 2025 році скоротилась кількість працівників цього відділу на 1 одиницю за рахунок посади державного інспектора, а не за рахунок посади, яку обіймав позивач.
Також колегія суддів не може оминути увагою, що Одеською митницею видано наказ від 23.01.2025 року №44 «Про введення в дію штатного розпису на 2025 рік Одеської митниці», а 18.02.2025 року наказом № 473-о переводять на нову посаду заступника начальника митного поста начальника відділу митного оформлення № 3 іншу особу, не позивача. При цьому, жодного логічного пояснення щодо непереведення позивача на цю посаду, натомість переведення іншої особи, матеріали справи не містять. Про зміну штатного розпису та наявність вакантних посад повідомляють позивача не відразу після прийняття наказу від 23.01.2025 №44, а лише 21.03.2025 року. 
Тобто, відповідач, будучи обізнаним про реорганізацію в цьому відділі через скорочення однієї посади, а також з огляду на те, що функції керівника цього відділу не змінились, незважаючи на зміну назви посади, не вжив заходів інформування позивача про затвердження нового штатного розпису до заповнення посади керівника іншою особою. Вказане, як на переконання колегії суддів є порушення принципу «належного урядування», який сповідує Європейський Суд з прав людини. При цьому, факт тривалої відсутності позивача на роботі через стан здоров`я, жодним чином не може бути підставою для порушення його трудових прав.
Колегія суддів погоджується, що через затвердження нового штатного розпису на 2025 рік, у відділі митного оформлення №3 митного поста «Одеса-внутрішній» дійсно мало місце скорочення штату, водночас це скорочення жодним чином не вплинуло на посаду, окрім зміни її назви, яку обіймав позивач до звільнення.
За приписами частини 1 статті 40, частини 1, 3 статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №821/595/16, від 31.03.2020 у справі №826/6148/16, від 11.06.2020 у справі №826/19187/16, від 26.05.2021 у справі №140/90/20, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17, від 26.01.2023 року у справі №160/336/20.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апелянтом не доведено належним чином відсутність вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу до моменту його звільнення, оскільки процедура вивільнення працівників у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників передбачає обов`язок роботодавця врахувати переважне право працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці на залишення на роботі.
Право на працю є одним із базових соціальних прав людини, визнаних у міжнародному та європейському правопорядку, яке не може бути порушеним, навіть через те, що позивач тривалий час не знаходиться на робочу місці, перебуваючи у відпустках або під час тимчасовій непрацездатності. При цьому, відпустки позивача як планові, так і без збереження заробітної плати погоджує керівництво Одеської митниці.
Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що повноваження щодо прийняття відповідних рішень з питань відповідності/невідповідності займаній посаді віднесено до дискреційних повноважень керівника Одеської митниці, з огляду на те, що суд першої інстанції надав правовий аналіз процедурі звільнення позивача з державної служби. При цьому, рішення щодо відповідності чи невідповідності позивача займаній ним посаді не є предметом даного спору.
Доводи апелянта, що наявність догани у позивача може вплинути на запропоновану кількість посад для переведення, колегія суддів відхиляє через їх безпідставність, оскільки наявність непогашеної догани не може бути перешкодою для реалізації права на працю. 
Підсумовуючи вищеописане, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що відповідач не довів сукупності необхідних умов правомірності звільнення позивача, належного й одночасного з попередженням пропонування позивачеві конкретних рівнозначних/нижчих посад; реальної відсутності відповідних посад протягом усього періоду до дня звільнення; наявності юридично значущої відмови позивача саме від запропонованої посади; належного врахування переважного права залишення на посаді. 
Згідно із частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а тому рішення суду щодо визнання протиправними та скасування наказів Одеської митниці від 16.09.2025 р. № 1710-о, від 19.09.2025 р. № 1721-о, від 01.10.2025 р. № 1758-о відповідає критерію законності та справедливості.
Частиною 2 статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).
У відповідності до абз.3 п.2 Порядку №100 збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно довідки Одеської митниці № 281 від 27.11.2025 року, середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 складає 733,26 грн, а період вимушеного прогулу в робочих днях складає 61 день (з 02.10.2025 року по 25.12.2025 року). Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 44728,86 грн (611 х 733,26).
Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Позивач поновлений на посаді, з якої був незаконно звільнений.
Доводів щодо порушень судом першої інстанції норм матеріального права в частині обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу чи визначення посади, на яку слід поновити позивача, апеляційна скарга не містить. А відтак, колегія суддів зазначає про те, що судом першої інстанції вірно обрахований розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що свідчить, що спосіб відновлення порушеного права відповідає змісту самого порушеного права.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Відповідно до вимог статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Усі оскаржувані накази стосуються питання звільнення позивача, а тому, судом першої інстанції вирішено питання щодо їх скасування.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального чи процесуального права при вирішенні справи по суті, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської митниці залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Головуюча суддя Г.П. Казанчук

Судді Ю.М. Градовський

О.В. Єщенко