Справа №295/19251/24
Категорія 59
2/295/1216/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира
в складі головуючого – судді Лєдньова Д.М.
при секретарі - Желєвій Т.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання незаконними рішення державного реєстратора, витребуваня майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він є власником частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 15.05.2012 року, укладеним із попереднім власником відповідної частини - ОСОБА_3 .
Власником іншої частини будинку є відповідач – ОСОБА_2 .
Позивач зауважує, що, маючи намір відчужити належну йому на праві власності частину житлового будинку та здійснюючи підготовку необхідних для укладення угоди документів від державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради отримано Витяг про реєстрацію права власності від 17.09.2024 року, індексний номер №75070248.
В подальшому позивач був повідомлений про скасування державним реєстратором його рішення про вчинену реєстраційну дію та про прийняття рішеня про відмову в проведенні реєстраційних дій від 11.12.2024 року.
Зі змісту рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради про відмову в проведенні реєстраційних дій від 11.12.2024 року слідує, що державним реєстратором встановлено наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а саме: при розгляді заяви від 11.09.2024 року встановлено, що заявник ОСОБА_1 звернувся щодо реєстрації права власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 15.05.2012 року, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у власність частину будинку; відповідно до інформації з Державного реєстру ревочих прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 395138368 від 17.09.2024 року встановлено, що право власності на частину будинку, щодо якої подано заяву, вже зареєстровано за іншою особою – ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 990 від 01.06.2019 року.
Позивач посилається на визначені вимогами законодавства принципи непорушності права власності та, вказуючи на помилковість дій, пов`язаних із реєстраційними діями відносно об`єкту нерухомого майна, просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 01.06.2019 за № 990, видане приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Т.І.; визнати незаконними рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради Русецького І.В.: про відмову в проведенні реєстраційних дій від 11.12.2024 за №76555486 та про скасування рішення від 11.12.2024 про (вчинену) реєстрацію права власності від 17.09.2024, індексний номер 75070248 на ім`я ОСОБА_1 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 ; відновити дію державної реєстрації права власності від 17.09.2024, індексний номер 75070248 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 ; витребувати майно з чужого незаконного володіння.
У заяві про збільшення позовних вимог позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 06.01.2025 року по справі відкрите загальне позовне провадження.
Представнинк позивача в судовому засіданні підтримала наведені вимоги. 
Відповідачем ОСОБА_2 , її представником при судовому розгляді справи заперечувалась можливість задоволення позову з підстав не набуття позивачем права власності на об`єкт спірного майна. За твердженням представника, пред`явлений як доказ договір дарування частини будинку викликає сумнів у його достовірності, оскільки не супроводжувався подальшим проведеням реєстрації права власності, що, у свою чергу, виступає необхідною умовою набуття права власності особою на відповідний об`єкт.

Судом встановлено наступні обставини.
Відповідно до змісту договору дарування від 15.05.2012 року дарувальник ОСОБА_3 передав, а обдарований ОСОБА_1 прийняв у власність частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Державним реєстратором Виконавчого комітету Житомирської міської ради Русецьким І.В. 17.09.2024 року прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №75070248, сформовано Витяг про реєстрацію права власності на об`єкт з відтворенням відомостей про позивача як власника частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
В подальшому, 11.12.2024 року державним реєстратором скасовано рішення про вчинену реєстраційну дію, прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій.
Зі змісту рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Житомирської міської ради про відмову в проведенні реєстраційних дій від 11.12.2024 року слідує, що державним реєстратором встановлено наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а саме: при розгляді заяви від 11.09.2024 року встановлено, що заявник ОСОБА_1 звернувся щодо реєстрації права власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 15.05.2012 року, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у власність частину будинку; відповідно до інформації з Державного реєстру ревочих прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 395138368 від 17.09.2024 року встановлено, що право власності на частину будинку, щодо якої подано заяву, вже зареєстровано за іншою особою – ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 990 від 01.06.2019 року.
Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини звернулась сестра останнього – відповідач ОСОБА_2 .
Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Малярчук Т.І. на ім`я ОСОБА_2 видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.06.2019 року № 990 на право власності на частину будинку АДРЕСА_1 , які, згідно змісту свідоцтва, належали померлому: в 1/6 частині на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22.12.1981 р. Другою Житомирською держнотконторою за реєстром № 2-3307, дублікат якого видано 11.05.2019 року ОСОБА_4 , державним нотаріусом Житомирьского обласного державного нотаріального архіву за реєстром № 123, право власності зареєстроване 31.05.2019 року Малярчук Т.І., приватним нотарісуом Житомирського міського нотірального округу, за номером 31803920, в 1/3 частині на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.07.2011 року Сєтаком В.Я., приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу за реєстром № 1795, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.04.2019 року Сєтаком ВЯ., приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу, номер запису про право власності: 31086708, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1806142318101.
Станом на час розгляду справи за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірний об`єкт: в розмірі частини на підставі свідоцтва про право на спадщину № 9489 від 21.07.2011 року, виданого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., свідоцтва про право на спадщину № 2-3307 від 22.12.1981 р.? виданого Другою Житомирською державною нотаріальною конторою, та в розмірі частки на підставі свідоцтва про право на спадщину № 990 від 01.06.2019 року (після смерті ОСОБА_3 ).
Між сторнами виник спір, що полягає у невизнанні з боку відповідача ОСОБА_2 права власності позивача на частину спільного нерухомого майна.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. 
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 719 ЦК України).
Положеннями ч.ч.1-3 ст. 182 ЦК України (в редакції змін, внесених згідно із Законом № 1878-VI від 11.02.2010 р.) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.
Згідно з ч.4 ст. 182 ЦК України порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV.
Велика Палата Верховного Суду за результатом розгляду справи № 334/3161/17 у постанові від 22 червня 2021 року звернула увагу на тому, що станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно (за обставинами згаданої справи – 2011 рік) у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо:
- в ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657),
- за Законом України № 1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (1878-VI пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).
Велика Палата Верховного Суду вказала, що частиною третьою статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через ще юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року.
Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) не належали.
Крім того, чинна станом на 21 лютого 2011 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).
Зазначену суперечність Великою Палатою Верховного Суду вирішено на користь пріоритетності норм ЦК України та зроблено висновок про те, що до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
Відтак, за висновком Великої Палати Верховного Суду, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
У постанові окремо акцентовано, що у межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.
Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника.
Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.
Ураховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.
В судовому засіданні досліджено оригінал договору дарування частини житлового будинку АДРЕСА_1 від 15.05.2012 року, відповідно до якого обдарований ОСОБА_1 набув у власність 1/2 частину відповідного будинку, витяг з державного реєстру правочинів, що вказує на дотримання вимог ст. 334 ЦК України та виникнення в особи права власності на майно з часу державної реєстрації правочину.
У суду відсутні грунтовні сумніви щодо достовірності відповідних правовстановлюючих документів.
З приводу заявлених позивачем вимог суд зазначає.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту передбачений у частині другій статті 20 Господарського кодексу України.
Отже, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 
Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з ч.4 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Отже, з урахуванням викладених висновків, діючи в межах заявлених позивачем вимог, суд вважає необхідним задовольнити позов частково та, з урахуванням принципів ефективності поновлення порушеного права, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 .
У задоволенні інших вимог слід відмовити за неефективністю обраного способу захисту.
Керуючись ст.ст. 137, 141, 258-273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.
Витребувати з володіння  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  частини будинку АДРЕСА_1 
У задоволенні інших вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Суддя: Д.М.Лєдньов