Справа № 635/9396/24
Провадження № 2/635/1093/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року сел. Покотилівка Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:головуючого судді Бондаренка І.Е.,за участю секретаря судового засідання Козлюк Е.І.,розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ПРОЦЕДУРА

До Харківського районного суду Харківської області через підсистему «Електронний суд» 27.08.2024 р. надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 991741398 від 23.04.2021 р., укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», у сумі 87 110 грн. 94 коп., а також про стягнення судових витрат. Судовий збір за подання позову сплачено 2 422 грн. 40 коп.

Справу прийнято до розгляду та розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження. Суд забезпечив сторонам можливість реалізувати процесуальні права на подання письмових пояснень, заяв і клопотань, а також доказів на підтвердження своїх вимог і заперечень, роз`яснивши, що кожна сторона несе ризик наслідків недоведення обставин, на які посилається.

Відповідач через представника подав відзив на позовну заяву, сформований у підсистемі «Електронний суд» 05.11.2024 р. У відзиві відповідач зазначив, що жодних матеріалів від суду чи позивача поштою або електронною поштою не отримував, а копію позову з додатками представником відповідача було вперше отримано 04.11.2024 р. електронним способом; у зв`язку з цим відповідач наполягав на дотриманні строку подання відзиву та заперечив проти позову по суті, вказуючи на недоведеність належного укладення договору в електронній формі, недоведеність належного інформування, відсутність перевірюваного поелементного розрахунку та інші недоліки доказової бази позивача.

Того ж періоду відповідачем (через представника) оформлено і подано заяву про надання доказів, у якій порушено питання про відсутність у відповідача доступу до доказів, що перебувають у сфері контролю кредитодавця та його правонаступників, і сформульовано перелік документів та технічних підтверджень, необхідних для перевірки доводів позивача (зокрема щодо ідентифікації, акцепту, надання примірника договору та додатків, доставлення повідомлень, розрахунків та правонаступництва).

Позивач, реалізуючи право надати пояснення та заперечення, подав «Додаткові пояснення у справі» та заперечення на позицію відповідача, сформовані у підсистемі «Електронний суд» 25.11.2024 р. У цих поясненнях позивач підтримав позовні вимоги, заперечив проти доводів відповідача, а також порушив питання про витребування окремих доказів у третіх осіб. Суд розглянув це клопотання у межах загального підходу до розподілу обов`язку доказування та дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки витребування доказів у даній процесуальній ситуації не може підміняти обов`язок позивача довести заявлені вимоги належними і допустимими доказами та не усуває ключових прогалин у доказуванні.

Відповідач (через представника) у поданих письмових заявах просив розглянути справу без його участі; позивач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду, тому суд, забезпечивши сторонам можливість подати письмові пояснення, заяви та докази, розглянув справу у спрощеному позовному провадженні на підставі наявних у матеріалах письмових доказів і поданих процесуальних документів.

ФАКТИ.

Позивач заявляє вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором (офертою) № 991741398 від 23.04.2021 р., а також судових витрат. З наданого розрахунку / довідки про стан заборгованості вбачається сума боргу 87 110 грн. 94 коп., з яких: тіло кредиту - 21 999 грн. 20 коп., проценти - 65 111 грн. 74 коп.; комісія та неустойка зазначені як 0 грн. 00 коп.; дата формування (станом на) - 25.07.2024 р.

У матеріалах міститься «Заявка на отримання грошових коштів в кредит» щодо відповідача, в якій зазначено: договір (оферта) № 991741398, дата укладення 23.04.2021 р., сума кредиту 22 000 грн. 00 коп., а також відображені службові записи про відправлення повідомлення та перерахування коштів із часовими позначками (зокрема 23.04.2021 р. 21:21:35; 21:22:03; 21:22:09) та ідентифікатором MNV5J3C6, номер телефону НОМЕР_1 .

Також надано «Довідку щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі» кредитодавця, сформовану 05.06.2023 р. о 20:38:22, де вказано: позичальник - ОСОБА_1 ; договір № 991741398 від 23.04.2021 р. о 21:22:03; сума кредиту 22 000 грн. 00 коп.; строк кредитування 30 (тридцять) днів; процентна ставка 1,70 % на день; електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1; номер телефону НОМЕР_1 ; та повторюються службові записи про відправлення повідомлення і перерахування коштів з ідентифікатором MNV5J3C6 та часовими позначками 23.04.2021 р. 21:21:35; 21:22:03; 21:22:09.

У «Паспорті споживчого кредиту» за продуктом «SMART» зазначено, що кредит надається у сумі 22 000 грн. 00 коп. на строк 30 днів, із наведенням загальної вартості кредиту / процентів та умов нарахування процентів (включно з наведеними у паспорті величинами процентних ставок і поясненням їх застосування залежно від дотримання строку повернення та / або продовження).

У матеріалах міститься підтвердження здійснення переказу коштів за договором (офертою) № 991741398 від 23.04.2021 р. на платіжну картку відповідача НОМЕР_3 через сервіс «Visa Transfer» (переказ коштів на картку) на суму 22 000 грн. 00 коп. із зазначенням отримувача «Убірія Олег Кахович» та дати операції 23.04.2021 р.

У матеріалах наявні дані про здійснення відповідачем платежів, зокрема 25.05.2021 р. на суму 2 346 грн. 00 коп. та 25.06.2021 р. на суму 15 грн. 00 коп. (із відображенням цих сум у таблицях руху / розрахунку).

Щодо переходу прав вимоги надано документи, з яких вбачається такий ланцюг:

«Реєстр прав вимоги № 144 від 27.07.2021 р.» до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 р.; у витягу з цього реєстру щодо відповідача зазначено кредитний договір № 991741398 від 23.04.2021 р. і структура боргу на дату реєстру: тіло 21 999 грн. 20 коп., проценти 37 788 грн. 82 коп., усього 59 788 грн. 02 коп., а також окремо зазначена сума фінансування 8 799 грн. 68 коп.;

договір факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 р. між фінансовою компанією та товариством, а також додаткова угода № 3 від 30.12.2022 р., якою, зокрема, визначено строк дії договору факторингу до 30.12.2024 р.;

«Реєстр прав вимоги № 9 від 30.05.2023 р.» до договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 р.; у рядку щодо відповідача зазначено кредитний договір № 991741398 від 23.04.2021 р. та структура боргу: тіло 21 999 грн. 20 коп., проценти 65 111 грн. 74 коп., усього 87 110 грн. 94 коп., а також зазначена сума фінансування 395 грн. 99 коп.

У матеріалах міститься листування / звернення представника відповідача до кредитодавця електронною поштою 05.11.2024 р. із направленням заяви та переліком документів / відомостей, які запитуються для підтвердження укладення договору, ідентифікації особи, надання примірника договору та додатків, а також підтвердження перерахування коштів і складових нарахувань.

Судовий збір за подання позову підтверджується платіжною інструкцією на суму 2 422 грн. 40 коп. від 09.08.2024 р., платник - позивач.

На підтвердження витрат на правничу допомогу надано договір та додаткові угоди з адвокатським бюро та акт приймання-передачі послуг, у якому загальна вартість заявлених послуг становить 6 000 грн. 00 коп.

Позивач просить стягнути: 21 999 грн. 20 коп. - прострочена заборгованість за основною сумою кредиту; 65 111 грн. 74 коп. - прострочена заборгованість за процентами; разом 87 110 грн. 94 коп.

ПРАВО

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання договору про надання споживчого кредиту встановлюються законом. У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежена імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд застосовує насамперед Закон України «Про споживче кредитування», Закон України «Про електронну комерцію» та законодавство про захист прав споживачів.

Суд розглядає спір як спір у сфері споживчого кредитування, де перевірці підлягає весь ланцюг правовідносин: переддоговірне інформування, оцінка кредитоспроможності, погодження індивідуальних умов, укладення договору, надання кредитних коштів, інформування під час виконання договору, настання прострочення та правильність розрахунку заборгованості.

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», спрямований на імплементацію європейських стандартів захисту споживачів фінансових послуг.

Частина сьома статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає, що зміна умов договору про споживчий кредит можлива лише за згодою сторін, а умова про односторонню зміну є нікчемною. Після змін, внесених Законом №3498-IX від 22.11.2023, законодавець зберіг принцип необхідності згоди сторін та передбачив спеціальні гарантії для договорів кредитної лінії і кредитування рахунку, включаючи належне інформування споживача та право відмовитися від продовження строку користування кредитом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» поновлювана кредитна лінія означає можливість повторного використання кредитних коштів після погашення заборгованості в межах установленого кредитного ліміту. Таке визначення не регулює питання зміни розміру кредитного ліміту чи інших умов кредитування.

Статті 2, 8-11 Закону України «Про споживче кредитування» покладають на кредитодавця обов`язок надати споживачу повну та персоналізовану переддоговірну інформацію, а також провести оцінку кредитоспроможності. Ці обставини входять до предмета доказування.

За абз. 2-3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець зобов`язаний передати споживачу один з оригіналів договору та додатків способом, що дозволяє ідентифікувати отримувача. Обов`язок доведення такого передання покладається на кредитодавця.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює порядок дострокового повернення кредиту та обов`язок належного повідомлення споживача. Якщо позов ґрунтується на достроковості виконання, ці обставини підлягають доказуванню.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює правила відповідальності споживача та обмеження щодо неустойки. Тому кредитодавець повинен подати поелементний і перевірюваний розрахунок із розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій і санкцій.

Частина 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» щодо мікрокредитів не звільняє кредитодавця від обов`язків з інформування, оцінки кредитоспроможності, належного оформлення договору та доведення його передання споживачу.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, що враховується судом під час оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна - ЄС орієнтує на високий рівень захисту прав споживачів. Суд враховує підходи Суду Справедливості ЄС, зокрема у справі Radlinger, щодо необхідності перевірки дотримання імперативних вимог про інформування споживача.

Електронні правочини та електронні документи.

Закон України «Про електронну комерцію» (ст. 11, ч. 12 ст. 11, ст. 12) визначає порядок укладення та підписання електронних договорів і прирівнює належно підписаний електронний договір до письмової форми.

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» (ст. 5, 7, 8) визначає поняття електронного документа, його оригіналу та допустимість як доказу.

Частина 4 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» встановлює, що кваліфікований електронний підпис має юридичну силу власноручного підпису.

Отже, у дистанційній моделі кредитування вирішальне значення мають перевірювані електронні сліди: ідентифікація особи, акцепт, підписання, цілісність документа та підтвердження його передання споживачу. Самі по собі паперові роздруківки не замінюють такого доказування.

Перевірка судом дотримання вимог спеціального законодавства не є виходом за межі позовних вимог, а становить обов`язок суду щодо застосування імперативних норм матеріального права.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається, та несе ризик їх недоведення. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів не є обов`язком суду.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій електронній копії. Паперова копія електронного доказу не є письмовим доказом і не усуває необхідності перевірки його походження та цілісності.

У разі посилання на дистанційне укладення договору суд очікує первинні електронні дані. Для підтвердження волевиявлення можуть використовуватися журнали подій CSV/JSON, дані щодо OTP-кодів, файли електронного підпису (PDF, P7S, ASiC), електронні виписки та інші відтворювані електронні носії інформації. Ці приклади наведені лише як ілюстрація можливості існування перевірюваних електронних доказів і не є встановленим судом стандартом доказування та не визначають вичерпного переліку допустимих доказів.

Для небанківських кредитодавців вимоги щодо збереження та відновлення інформації встановлені Положенням НБУ №199. Для банків відповідні вимоги визначені Положенням, затвердженим постановою НБУ від 17.06.2004 №265, із змінами, внесеними постановою НБУ від 25.05.2015 №337.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства формують стандарт відповідального кредитування: кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов кредиту, провести оцінку кредитоспроможності споживача, надати персоналізовану інформацію та мати можливість підтвердити виконання цих обов`язків. Ризик недоведеності покладається на кредитодавця.

Тому проценти, комісії та інші платежі, що становлять винагороду кредитодавця, можуть бути стягнуті лише за умови доведеності належного інформування, укладення договору, передання його примірника споживачу та наявності прозорого і перевірюваного розрахунку.

Витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню лише за наявності належних доказів та з урахуванням критеріїв необхідності й розумності.

Для доведення електронного волевиявлення кредитодавець повинен підтвердити, що саме було показано споживачу, коли, у якій редакції та за яких умов споживач погодився з відповідними умовами кредитування.

Якщо кредитодавець використовує як паперові, так і дистанційні механізми взаємодії, суд окремо оцінює первинне приєднання та подальші зміни умов. Паперовий документ підтверджує лише факт підписання саме цього документа і не замінює доказів електронної частини правовідносин.

IV. ОЦІНКА СУДУ.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.

Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.

Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду.

Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

Ненадання таких відомостей унеможливлює перевірку розрахунку заборгованості та не може бути усунуте шляхом покладення на суд обов`язку самостійно аналізувати масив банківських операцій, визначати окремі транші кредитування, встановлювати строки їх користування та реконструювати структуру боргу замість професійного кредитора.

А. ОЦІНКА ДОКАЗІВ.

Загальні засади оцінки доказів і активна роль суду.
1.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. У спорах щодо споживчого кредитування суд не може обмежитися формальним посиланням на процесуальні конструкції «неподання заперечень». Імперативні гарантії споживача підлягають застосуванню судом з власної ініціативи, зокрема у частині доведеності індивідуального інформування, реальності видачі кредиту, прозорості розрахунку та допустимості нарахувань.

Договір і споживча інформація.
2.1. Подано текст кредитного договору № 991741398 від 23.04.2021 р., у якому зазначено сторони, суму кредиту та основні умови.2.2. Разом із договором подано графік розрахунків із сумою кредиту 22 000 грн. 00 коп. та нарахованими процентами 1 848 грн. 00 коп. із датою платежу 23.05.2021 р.2.3. У матеріалах наявний опис загального порядку укладення електронного договору через введення одноразового ідентифікатора, який надсилається у короткому повідомленні, а також згадка про надсилання електронного листа на електронну адресу позичальника. Цей опис має характер загального регламенту, однак сам по собі не доводить, що у конкретному випадку відповідач отримував одноразовий ідентифікатор, вводив його, бачив конкретну редакцію умов, отримував паспорт споживчого кредиту до укладення договору та отримував підтвердження доставки повідомлень.

Електронна форма і ланцюг електронних доказів.
3.1. Для доведення укладення споживчого кредиту в електронній формі недостатньо подати лише текст договору або загальний опис процедури. Необхідний повний ланцюг електронних доказів: первинні технічні журнали подій із прив`язкою до часу й ідентифікаторів дії; докази надсилання та доставки одноразового коду; докази відображення саме тієї редакції умов, яку приймав споживач (дата, номер редакції, контрольний цифровий відбиток даних); докази накладення підпису у визначеному законом порядку; а також підтвердження передання споживачу примірника договору та додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати одержувача.

3.2. У наданих матеріалах наявні внутрішні довідки та роздруківки кредитодавця зі службовими записами та часовими позначками, однак відсутні первинні технічні журнали подій та квитанції доставки коротких повідомлень та електронних листів із фіксацією змісту та часу доставки; відсутній «знімок» показаної споживачу редакції договору, правил із реквізитами редакції та контрольним цифровим відбитком даних; відсутні докази накладення кваліфікованого електронного підпису позичальника на конкретний примірник договору та додатків. За таких умов суд не має підстав визнати доведеним належний електронний шлях індивідуального інформування і прийняття умов саме в тій конфігурації, з якої позивач виводить «прибуткові» нарахування у значному обсязі.

Фактична видача коштів: межі доведеності.

4.1. Подано підтвердження переказу коштів на користь відповідача на суму 22 000 грн. 00 коп. за договором № 991741398 від 23.04.2021 р. для зарахування на платіжну картку відповідача. Це є належним доказом фактичного перерахування коштів у зазначеному розмірі.

4.2. Водночас підтвердження переказу встановлює факт видачі (зарахування), але не підтверджує автоматично правомірність подальших процентних нарахувань у тому обсязі, який позивач заявляє, якщо відсутній повний ланцюг доказів інформування, погодження ціни кредиту та методики нарахування.

Розрахунок боргу та облікові документи.

5.1. Подано документ облікового характеру («виписка з особового рахунка» / довідка про стан заборгованості), у якому станом на 25.07.2024 р. зазначено загальну заборгованість 87 110 грн. 94 коп. із розподілом: прострочене тіло 21 999 грн. 20 коп., прострочені проценти 65 111 грн. 74 коп., комісія 0 грн. 00 коп., штрафи 0 грн. 00 коп.

5.2. Такий документ сформований кредитором чи правонаступником і відображає внутрішній облік. Для підтвердження законності «прибуткових» сум суд повинен бачити вихідні дані нарахування (ставка, конкретні періоди, база нарахування, формула, порядок зупинення / продовження, порядок зарахування платежів, застосування обмежень) та доказ того, що саме такі умови були індивідуально доведені до споживача до укладення договору. За відсутності таких вихідних даних і належного підтвердження інформування облікова довідка не усуває сумніви щодо допустимості процентів у заявленому обсязі.

Відсікання «прибуткових» нарахувань і допустима межа стягнення.6.1. Враховуючи дефіцит перевірюваних доказів індивідуального інформування та прийняття умов саме в тій редакції, яка покладена в основу значного обсягу процентів, а також недостатність вихідних даних для судової перевірки облікового розрахунку, суд не визнає доведеними підстави для стягнення «прибуткових» нарахувань (процентів).

5.3. Суд окремо оцінює відображені у матеріалах відомості про здійснення відповідачем платежів 25.05.2021 р. на суму 2 346 грн. 00 коп. та 25.06.2021 р. на суму 15 грн. 00 коп. Ці відомості мають обмежене доказове значення, оскільки вони відображені у таблицях руху / розрахунку та свідчать насамперед про те, що сам кредитор у своєму обліку врахував певні надходження при визначенні залишку заборгованості. Такі платежі можуть враховуватися судом як обставина, що узгоджується з фактом існування основного грошового зобов`язання та з розміром заявленого до стягнення тіла кредиту 21 999 грн. 20 коп., однак самі по собі не доводять належного електронного укладення договору, персоналізованого переддоговірного інформування, надання відповідачу примірника договору і додатків у визначений законом спосіб, погодження процентної ставки чи правильність розрахунку процентів. Тому зазначені платежі не можуть розцінюватися як визнання відповідачем усієї заявленої заборгованості або як згода з «прибутковими» нарахуваннями у розмірі 65 111 грн. 74 коп.

Відсікання «прибуткових» нарахувань і допустима межа стягнення.
6.1. Враховуючи відсутність принаймні однієї ключової ланки електронного доказування індивідуального інформування і прийняття саме тих умов, на яких ґрунтується значний обсяг процентів, суд не визнає доведеними підстави для стягнення «прибуткових» нарахувань (проценти та інші платежі, що виходять за межі безспірно доведеного).

6.2. Разом із тим, з огляду на доведеність фактичної видачі коштів у сумі 22 000 грн. 00 коп. та заявлені позивачем вимоги про стягнення простроченого тіла у сумі 21 999 грн. 20 коп., суд виходить із можливості задоволення позову у межах заявленого тіла кредиту. Різниця між сумою переказу 22 000 грн. 00 коп. та заявленою до стягнення сумою тіла 21 999 грн. 20 коп. не впливає на висновок суду, оскільки суд не вправі присуджувати більше, ніж просить позивач, а ризик неузгодженості облікових величин несе сторона, яка заявляє вимогу.

Висновок у межах цього підрозділу.

Суд визнає доведеним факт видачі відповідачу кредитних коштів, але не визнає доведеними підстави та розмір процентних нарахувань у заявленому обсязі через відсутність повного, перевірюваного ланцюга доказів індивідуального інформування та через недостатність вихідних даних для перевірки розрахунку процентів.

Встановивши у попередньому підрозділі межі доведеності ключових обставин справи на підставі наданих письмових та електронних матеріалів, суд переходить до оцінки доводів учасників спору як їх правового тлумачення цих обставин. Така послідовність є необхідною у справах про споживче кредитування: спочатку суд визначає, що саме підтверджено належними й допустимими доказами, а далі - у цих межах приймає або відхиляє конкретні аргументи сторін, не підміняючи доказування припущеннями та не нівелюючи імперативні гарантії споживача.

Б. ОЦІНКА ДОВОДІВ СТОРІН.

Доводи сторін і межі їх перевірки на наданих матеріалах.
1.1. Позивач обґрунтовує вимоги тим, що між первісним кредитодавцем і відповідачем укладено кредитний договір, кредит видано, борг не погашено, право вимоги перейшло до позивача, а розрахунок боргу підтверджено обліковими документами. На підтвердження подано текст договору та додатків, облікову довідку із структурою боргу, а також підтвердження переказу коштів на картку відповідача.

1.2. Відповідач у відзиві заперечує позов та наполягає на відсутності належного, перевірюваного електронного ланцюга доказів укладення договору та інформування, а також на необґрунтованості «прибуткових» нарахувань. У заяві про надання доказів відповідач додатково наголошує, що ключові документи та технічні підтвердження перебувають у сфері контролю кредитодавця та його правонаступників, і тому мають бути надані саме ними.

Розгляд доводів сторін.
Суд окремо перевірив доводи сторін, викладені у відзиві, у заяві відповідача про надання доказів, а також у додаткових поясненнях і запереченнях позивача щодо витребування доказів, і дійшов таких висновків.

2.1. Доводи відповідача, викладені у відзиві.У відзиві відповідач зазначив, що жодних матеріалів від суду чи позивача поштою або електронною поштою не отримував, а вперше копію позову з додатками представником відповідача було отримано 04.11.2024 р. електронним способом, у зв`язку з чим вказав, що строк подання відзиву дотримано.

По суті спору відповідач не визнає позовні вимоги, посилаючись на таке:- кредитний договір з додатками, надані позивачем суду у копіях, не був укладений ні в паперовій, ні в електронній формі, оскільки, на думку відповідача, відсутні перевірювані оригінали та відсутні належні електронні реквізити підписання;- не підписані відповідачем умови кредитування не можуть бути застосовані до правовідносин сторін;- первісний кредитор коштів за договором не переказував, позивачем не доведено факту видачі позики первісним кредитором, а відтак у первісного кредитора не виникло прав, які він міг передати позивачу;- набуття права вимоги позивачем «по ланцюгу кредиторів» не доведено;- має місце заборона нарахування процентів за підвищеною процентною ставкою після закінчення строку кредитування, у період карантину та воєнного стану.

Відповідач наголосив, що не має власного примірника кредитного договору і додатків та не визнає наданих позивачем копій, оскільки особисто їх жодним способом не підписував і примірників, підписаних первісним кредитором, не отримував. Поставив під сумнів, що позначки у копіях (сукупність цифр і літер як «підпис», а також двовимірний код) можуть підтверджувати належне підписання електронного правочину, оскільки, за його твердженням, такі позначки можуть бути нанесені будь-якою особою.

У зв`язку з цим відповідач наполягав, що лише дослідження оригіналу електронних файлів з їх технічними властивостями (у тому числі з електронними підписами, позначками часу, даними про підписувача) може дати змогу перевірити наявність електронного підпису, а за потреби - вирішувати питання щодо експертного дослідження. Також відповідач зазначив, що звичайні файли у форматі PDF можуть створюватися та змінюватися, тому самі по собі не підтверджують ані цілісності, ані авторства, ані факту підписання.

Щодо факту переказу коштів, відповідач заперечив доведеність видачі позики та звернув увагу на відсутність належних банківських документів, зокрема просив надати первинні документи, які підтверджують проведення операції та її реквізити.

Щодо правонаступництва, відповідач зазначив про недоведеність набуття прав позивачем та послався на відсутність доказів фактичної оплати за договорами факторингу і відсутність доказів одержання відповідачем повідомлень про відступлення права вимоги та доказів їх направлення.

Крім того, відповідач виклав доводи про обмеження нарахування процентів за підвищеною ставкою після спливу строку кредитування з посиланням на дію карантину та воєнного стану.

2.2. Доводи відповідача, викладені у заяві про надання доказів.
У заяві про надання доказів відповідач (через представника) послався на те, що він не отримував і не має жодних документів за спірними правовідносинами, у зв`язку з чим звертався із вимогою надати первинні матеріали. У заяві наведено перелік доказів, які, на думку відповідача, є необхідними, зокрема: первинні документи щодо перерахування коштів; оригінали електронних примірників договору й паспорта з електронними підписами; докази надсилання та доставки одноразового ідентифікатора; докази надання примірника договору і додатків у дату укладення; правила кредитування у конкретній редакції; первинні документи щодо оплати відступлення; повідомлення боржника про відступлення з доказами направлення та вручення; інформація щодо осіб, які підписували документи від імені первісного кредитора.

2.3. Доводи позивача, викладені у додаткових поясненнях та запереченнях.
У додаткових поясненнях позивач наполягає, що спірний кредитний договір укладено у належній формі як електронний правочин, посилається на Закон України «Про електронну комерцію» та зазначає, що пропозиція укласти електронний договір може включати умови, які містяться в іншому електронному документі, шляхом відсилання до нього, за умови забезпечення доступу; позичальник, укладаючи договір, підтвердив, що ознайомлений із правилами та погоджується з ними.

Позивач також викладає доводи щодо ідентифікації позичальника та перевірки платіжної картки, описуючи технологічну модель підтвердження операцій, а також посилається на документ про переказ коштів як на доказ виконання первісним кредитором зобов`язань з видачі кредиту.

Щодо розрахунку заборгованості позивач зазначає, що надані розрахункові документи є належними та містять таблиці з даними й обчисленнями; також наводить доводи щодо двох періодів нарахування відсотків та правових підстав незгоди із запереченнями відповідача. Щодо правонаступництва позивач посилається на договори факторингу та реєстри прав вимоги, обґрунтовуючи перехід права вимоги до позивача.

Оцінка доводів учасників: частина приймається, частина відхиляється.

Суд оцінює доводи сторін у системному зв`язку з наведеними у розділі цього рішення «Право» імперативними приписами про споживче кредитування та електронну форму правочинів, а також із правилами розподілу обов`язку доказування. У таких спорах процесуальна активність або пасивність споживача не підміняє обов`язок професійного кредитодавця (та правонаступника) довести: належне переддоговірне інформування, належне укладення договору в електронній формі та прозорий перевірюваний розрахунок нарахувань.

3.1. Довід позивача про можливість ознайомитися з правилами на сайті.
Позивач обґрунтовує чинність умов договору тим, що правила кредитування були у відкритому доступі на вебсайті, а позичальник «мав змогу ознайомитися» і підтвердив згоду, укладаючи електронний договір. Суд цей довід оцінює критично та відхиляє як недостатній для доведення належного інформування споживача.

Можливість доступу до інформації в мережі не є тотожною виконанню обов`язку персоналізованого інформування і не доводить, що конкретному споживачу до приєднання було доведено саме ті умови, у тій редакції, які надалі подані до суду як підстава позову. Для суду істотним є не загальна публічність документа, а факт надання примірника договору та додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати одержувача, та можливість перевірити незмінність редакції, з якою споживач приєднався.

3.2. Ідентифікація, одноразовий ідентифікатор, підтвердження картки.
Позивач описує механізм ідентифікації позичальника та перевірки платіжної картки, посилаючись на надсилання коду у короткому повідомленні та / або блокування незначної суми на картці. Суд бере до уваги саму тезу про можливість такої технологічної моделі, однак підкреслює: для доведення укладення електронного договору та усвідомленості приєднання потрібні не загальні описи, а перевірювані докази конкретної події - первинні технічні записи та підтвердження доставки, які дають змогу встановити: (1) ідентифікацію особи, (2) факт формування і доставлення одноразового ідентифікатора на контактні дані споживача, (3) факт його використання саме цією особою у конкретний час, (4) зв`язок цього підтвердження з конкретним примірником договору і додатків у конкретній редакції, (5) факт надання примірника договору та додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати одержувача.

За відсутності таких перевірюваних даних суд не може підмінити доказування припущеннями про те, що «раз код міг бути надісланий, то договір був підписаний», або що «раз картка перевірялась, то це безумовно був відповідач».

3.3. Факт надання примірника договору і додатків споживачу.
Позивач стверджує, що договір укладено належно, а примірник документів був доступний споживачу. Водночас, з огляду на абз. 2-3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», необхідно довести саме факт надання примірника договору та додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати одержувача, а не лише можливість «самостійно знайти» документи або загальне посилання на їх існування в системі кредитодавця.

3.4. Факт видачі коштів.
Відповідач заперечує фактичну видачу коштів і вказує на відсутність належних банківських документів. Позивач посилається на документ про здійснення переказу через платіжний сервіс та стверджує, що помилкового переказу не встановлено. Суд підходить до цього питання диференційовано: факт видачі коштів підлягає доведенню фінансовими документами, які дозволяють ідентифікувати платника, отримувача, реквізити та дату операції, суму та призначення платежу. У межах наданих матеріалів суд визнає факт перерахування коштів доведеним у тій частині, в якій подані документи дозволяють ідентифікувати операцію і отримувача.

3.5. Розрахунок процентів та інших «прибуткових» нарахувань.
Позивач зазначає, що розрахунок є вичерпним і містить таблиці; відповідач заперечує нарахування і наполягає на відсутності належних доказів погоджених умов та перевірюваного розрахунку. Суд виходить з того, що у спорах про стягнення заборгованості проценти не можуть стягуватися за відсутності прозорого, поелементного і перевірюваного розрахунку. Такий розрахунок має дозволяти суду відтворити: конкретні періоди нарахування, застосовані ставки у кожному періоді, формулу обчислення, порядок зміни ставки (якщо заявляється), порядок зарахування платежів, а також чітке розмежування між «тілом» і нарахуваннями. Якщо ці елементи зведені до підсумкових цифр або подані так, що суд не може перевірити їх правильність, вимога у цій частині є недоведеною.

3.6. Доводи про обмеження нарахувань у період карантину та воєнного стану, про «підвищену ставку».
Оцінка цих доводів у конкретній справі залежить не від загальної декларації сторін, а від того, чи доведено: (1) погодженість умов про ставку та порядок її застосування, (2) належність інформування про повну вартість кредиту, (3) перевірюваність розрахунку нарахувань за конкретні періоди. За відсутності належного доказового ланцюга щодо погоджених умов і прозорого розрахунку спір про правомірність нарахування «підвищених» процентів втрачає процесуальну основу, оскільки суд не може перевірити ані базу, ані періоди, ані ставку, ані арифметику таких нарахувань. Тому ці доводи оцінюються судом у зв`язку з загальним висновком про недоведеність процентів.

3.7. Правонаступництво, оплата відступлення, повідомлення боржника.
Позивач описує ланцюг відступлення права вимоги, посилається на договори факторингу та подані документи; відповідач заперечує доведеність набуття права вимоги, посилається, зокрема, на відсутність доказів оплати за договорами та відсутність доказів повідомлення боржника.

Суд виходить з того, що правонаступництво підтверджується належними документами про перехід права вимоги у визначеному сторонами обсязі. Разом із тим, у спорі про стягнення заборгованості правонаступництво не замінює обов`язку довести виникнення і склад вимоги, її розмір і законність нарахувань. Якщо у матеріалах є прогалини щодо параметрів боргу, структури нарахувань та їх періодів, ризик таких прогалин несе позивач як заявник вимоги. Питання повідомлення боржника та оплати відступлення суд враховує як елементи оцінки узгодженості обліку, однак визначальним для вирішення спору є доведеність самої вимоги і її розміру.

3.8. Узагальнення та процесуальний висновок.
Отже, у цій справі суд:- приймає доводи сторін у частині того, що факт отримання коштів має бути доведений належними фінансовими документами, і за доведеності фактичної видачі визнає можливим стягнення лише «тіла» як повернення отриманого;- відхиляє доводи позивача у тій частині, де вони зводять належне інформування до «відкритого доступу на сайті» або до загальних описів технології, без подання перевірюваних доказів конкретної події укладення договору і надання примірника документів споживачу;- відмовляє у стягненні процентів за відсутності прозорого, поелементного та перевірюваного розрахунку і доказового ланцюга, який дозволяє суду перевірити законність та розмір таких нарахувань.

Саме такий підхід забезпечує реальність захисту прав споживача та відповідає обов`язку суду застосувати імперативні приписи з власної ініціативи, не підміняючи доказування припущеннями і не надаючи професійному кредитодавцю процесуальної переваги лише через слабшу позицію споживача.

ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні "публічний порядок" означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою "наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань", а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.

Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Отже, якщо загальні норми ЦК України визначають загальну модель зобов`язання з повернення коштів, то Закон України «Про споживче кредитування» визначає спеціальні умови, за яких професійний кредитодавець може вимагати стягнення боргу саме у заявленому розмірі та саме у заявлений спосіб.

Ці самі підходи та вимоги до доведеності поширюються і на наступних кредиторів, які набули право вимоги за цесією або факторингом, оскільки разом із правом вимоги вони приймають на себе обов`язок підтвердити його обсяг і підстави та несуть ризик відсутності або неповноти документів і первинних даних щодо дотримання правил споживчого кредитування.

Суд, оцінивши подані докази та доводи сторін у сукупності, виходить з того, що у спорах про споживче кредитування професійний кредитодавець (а також правонаступник вимоги) несе ризик недоведення тих обставин, на які він посилається як на підставу позову. Перевірка судом дотримання імперативних вимог спеціального законодавства щодо інформування споживача, електронної форми правочину та прозорості нарахувань є обов`язком суду, а не виходом за межі позовних вимог.

Часткове задоволення позову у цій справі не містить внутрішньої суперечності. Суд виходить з доведеності факту фактичного отримання відповідачем кредитних коштів, що обумовлює існування обов`язку повернути отриману суму як основний борг у межах заявлених вимог. Водночас недоліки доказування електронного укладення правочину та доведення персоналізованого інформування впливають на доведеність ціни кредиту і механізму «прибуткових» нарахувань (процентів) у заявленому обсязі, тому у цій частині вимоги визнаються недоведеними.

У цій справі суд дійшов висновку, що:- позивач довів належними і допустимими доказами факт існування грошового зобов`язання у частині фактичного отримання відповідачем кредитних коштів, а тому у межах заявлених вимог можливе стягнення основної суми боргу («тіла») у заявленому розмірі;- водночас позивач не довів належним і перевірюваним способом той комплекс обставин, від яких залежить можливість стягнення «прибуткових» нарахувань, зокрема: належність і персоналізованість переддоговірного інформування, доведеність надання споживачу примірника договору і додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати одержувача, наявність відтворюваного електронного сліду укладення договору саме у тій редакції, яка подана суду, а також прозорість і поелементність розрахунку процентів за конкретні періоди з чітким відмежуванням «тіла» від нарахувань;- непрозорість і неперевірюваність розрахунку нарахувань унеможливлює для суду перевірку законності заявлених до стягнення процентів та інших «прибуткових» складових, а отже, вимоги у цій частині є недоведеними і задоволенню не підлягають;- питання правонаступництва не усуває обов`язку довести саме склад і розмір вимоги, а ризики прогалин у документах обліку та параметрах боргу несе позивач як заявник вимоги.

Щодо клопотання позивача про витребування доказів.У додаткових поясненнях позивач порушував питання про витребування певних документів у третьої особи (банку) як способу підтвердження або спростування окремих обставин, на які сторони посилаються. Суд таке клопотання не задовольняє.

За статтями 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, покладається на цю сторону, а ризик наслідків недоведення вона несе самостійно. Витребування доказів судом не може перетворюватися на спосіб підміни належної підготовки доказової бази позивачем, особливо у спорі, де позивач є професійним надавачем фінансових послуг і з огляду на характер своєї діяльності повинен мати належно організований облік і підтверджувальні матеріали щодо операцій та нарахувань.

Крім того, заявлене позивачем витребування не усуває ключових прогалин у доказуванні, які є визначальними для оцінки «прибуткових» нарахувань: воно не замінює доказів належного інформування споживача, доказів надання примірника договору і додатків у належний спосіб та не створює поелементного перевірюваного розрахунку нарахувань. За таких умов суд не вбачає підстав для витребування доказів у третіх осіб замість сторони, яка заявляє вимогу і повинна її довести.

Отже, позов ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» підлягає частковому задоволенню: з відповідача підлягає стягненню заборгованість за основною сумою кредиту 21 999 грн. 20 коп. У стягненні процентів у сумі 65 111 грн. 74 коп. суд відмовляє як у частині вимог, що не доведена належними доказами та не є перевірюваною у судовому розгляді.

Застереження щодо остаточності судового рішення.
Відмова суду у задоволенні позовних вимог у частині «прибуткових» нарахувань зумовлена недоведеністю та неперевірюваністю відповідної частини вимоги у межах заявленого предмета і поданої доказової бази. Така відмова не позбавляє позивача права на інше звернення до суду з іншими або новими вимогами, що ґрунтуються на належно оформлених правовідносинах або стосуються іншого періоду чи іншого предмета/підстави, за умови додержання вимог закону та без порушення принципу остаточності судового рішення.

СУДОВІ ВИТРАТИ.
Позивач сплатив судовий збір у сумі 2 422 грн. 40 коп.

Оскільки позов задоволено частково (у розмірі 21 999 грн. 20 коп. із заявлених 87 110 грн. 94 коп.), судовий збір підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пропорція задоволення становить: 21 999,20 / 87 110,94. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 611 грн. 76 коп., а решта сплаченого судового збору залишається за позивачем.

Щодо витрат на правничу ддопомогу: позивач заявив до стягнення 6 000 грн. 00 коп. Однак надані матеріали не містять належної деталізації обсягу виконаних робіт, часу, складності та необхідності таких витрат саме для цієї справи, а також належних доказів фактичної оплати у прив`язці до цієї справи. З урахуванням часткового задоволення позову та характеру спору, суд не вбачає підстав для покладення заявлених витрат на правничу допомогу на відповідача, у зв`язку з чим у їх стягненні слід відмовити.

Окремо суд враховує, що відповідно до Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови здійснення ними діяльності із надання фінансових послуг, затвердженого постановою Правління НБУ № 199 від 29.12.2023, професійний кредитор зобов`язаний мати належно організовану систему управління кредитним ризиком, у тому числі відповідний штатний персонал, внутрішні політики та процедури, які забезпечують належний облік, класифікацію та моніторинг прострочених вимог. Передаючи права вимоги за договором факторингу, первісний кредитор передає фактору пакет документів, у яких, зокрема, відображається статус кожної вимоги (у тому числі простроченої, сумнівної, безнадійної), а отже новий кредитор свідомо набуває портфель підвищеного ризику й приймає на себе ризик його неповернення, який враховується у ціні відступлення та не може бути перекладений на споживача шляхом додаткових «компенсацій» або нав`язування суду стягнення надмірних витрат. За таких умов залучення новим кредитором сторонніх юристів є виключно його бізнес-рішенням, а спроба перекласти системні витрати на організацію власної діяльності (зокрема у формі фіксованих «пакетних» гонорарів за кожною справою) на одного споживача суперечить принципам добросовісності й може розцінюватися як нечесна (оманлива) підприємницька практика; у будь-якому разі ризик неповернення проблемної заборгованості та ризик обраної моделі її стягнення несе сам професійний кредитор, а не споживач.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 15, 16, 509, 627, 1054 Цивільного кодексу України, статтями 1, 2, 8-11, 13, 16, 21 Закону України «Про споживче кредитування», статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 3, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265, 274, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за основною сумою кредиту у розмірі 21 999 грн. 20 коп.

У стягненні процентів за користування кредитом у розмірі 65 111 грн. 74 коп. - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» судовий збір у розмірі 611 грн. 76 коп.

У стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп. - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду у строк та порядку, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України.

Реквізити сторін:Позивач:ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС адреса: Україна, 02090, місто Київ, Харківське шосе, будинок 19, офіс 2005; ЄДРПОУ 42986956.
Відповідач: ОСОБА_1 ; адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: І.Е. Бондаренко