КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2683/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Київ
Справа № 760/8057/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Борисової О.В., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Ішуніної Л.М.,
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 , Орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, примусового виселення та вселення, 

встановив:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_7 звернулася до відповідачів ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього  ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , в якому просила: 
- усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, 
- примусово виселити ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою; 
- вселити ОСОБА_7 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивує тим, що 01 жовтня 2010 року між нею та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким вона передала останнім грошову суму 245 210 грн, що еквівалентно 31 000 доларів США, строком до 01 квітня 2011 року.
Також, 01 жовтня 2010 року між сторонами в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики укладено договір іпотеки, предметом якого стала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві власності позичальникам.
Цього ж дня було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким передбачено можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки, що здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису, або згідно із домовленістю сторін.
01 березня 2011 року між сторонами вищевказаного договору укладено нотаріально посвідчений договір «Про внесення змін та доповнень до договору позики», відповідно до якого позивач додатково надала відповідачам 280 888 грн, у зв`язку з чим, встановлено термін повернення всієї суми боргу до 01 березня 2012 року.
Таким чином, загальний розмір заборгованості склав 479 255,88 грн, що еквівалентно 60 400 доларів США.
Заборгованість за договором позики відповідачами у встановлений строк сплачена не була, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок солідарного погашення боргу ОСОБА_5 , ОСОБА_1 за договором позики від 01 жовтня 2010 року, зі змінами за договором від 01 березня 2011 року, шляхом визнання за нею права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
У подальшому позивач зареєструвала право власності на вищевказану квартиру. Однак позивач позбавлена права користуватись належним їй майном, оскільки всупереч положенням пункту 4.5 договору іпотеки, у 2012 році відповідачами неправомірно зареєстровано за вказаною адресою малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідачі чинять позивачу перешкоди, а саме не впускають до квартири, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась із заявами в поліцію, однак отримала відповіді, що підстав для внесення відомостей до ЄРДР немає.
Разом з тим, мати ОСОБА_4 - ОСОБА_1 знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з втратою права користування житлом, а тому в силу положень статті 29 ЦК України малолітня дитина повинна бути зареєстрована за місцем проживання батьків.
Враховуючи вищевикладене, позивач є одноосібним власником спірної квартири, відповідачі членами її сім`ї не являються, не бажають звільнити спірну квартиру, порушують її право на мирне володіння майном, тому вона звернулася до суду з указаним позовом для захисту порушених прав.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року позов задоволено частково.
Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вселено ОСОБА_3 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено. 
Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1816 грн., тобто по 908 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що станом на день народження  ОСОБА_4 власниками квартири АДРЕСА_2 були:   ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Батько ОСОБА_6 не мав зареєстрованого місця проживання, оскільки рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 березня 2005 року знято його з реєстрації у кв. АДРЕСА_3 .
Саме тому відповідач зареєструвала дитину ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2 , а відтак, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», якщо спірна нерухомість передана в іпотеку ще до реєстрації у ній дитини, а отже, на час укладення іпотечного договору вона не мала права власності чи права користування нею, що у свою чергу унеможливлює порушення її прав на житло, проте дитина набула права користування цим житлом як член сім`ї власника, та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.
Крім того, 31 травня 2018 року при реєстрації права власності ОСОБА_7 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 новий власник спірного житла мала об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мала усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі. Вказані висновки узгоджуються із правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц.
Також рішення суду першої інстанції про визнання  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування спірною квартирою, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, відтак були відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Ні положеннями ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.
Звертає увагу на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_5 перебувала поза межами України та не могла брати участь в судових засіданнях, але суд неодноразово не забезпечив її участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, чим позбавив відповідача можливості реалізувати своє право передбачене статтею 27 ЦПК України.
Зазначає, що позивач під час розгляду справи не надала суду жодних доказів, які свідчили б про наявність будь-яких перешкод у володінні та користуванні квартирою, крім того не намагалася врегулювати спір в досудовому порядку. Відсутність доказів для врегулювання спору в досудовому порядку свідчить, що даного спору про вселення не існує, а доводи позивачки, що вона намагалась врегулювати спір - є видуманими.

У поясненнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Вказує, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, застосувавши позицію викладену Верховним Судом у подібних правовідносинах, як вбачається із довідки про зняття з реєстрації місця проживання, мати малолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_1 знята з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з втратою права користування житлом, а тому малолітня дитина, в силу статті 29 ЦК України повинна бути зареєстрованою за місцем проживання її батьків, тобто за іншою адресою.
Таким чином, відбулося протиправне здійснення реєстрації місця проживання відповідачів за адресою предмета іпотеки, у результаті якого останні без достатніх на те підстав набули прав на проживання у спірній квартирі, у зв`язку з чим порушують право власності позивача, унеможливлюють розпорядження майном, створюючи перешкоди для його продажу, здачі в оренду чи використання.

У поясненнях на апеляційну скаргу представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації Давиденко В. просила врахувати інтереси дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адже в матеріалах справи немає доказів на підтвердження того, що батьки дитини мають інше житло, крім спірного, отже, виселення малолітнього ОСОБА_4 призведе до порушення його житлових прав.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому судом визнано за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглянути справу за їх відсутності. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як попередні власники квартири, втратили право користування нею внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки та вже зняті з реєстраційного обліку за адресою місця проживання АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 - з 28 вересня 2018 року, а ОСОБА_5 - з 03 жовтня 2018 року. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , суд виходив з того, що з матеріалів справи не встановлено, що спірна квартира була придбана за кошти, надані відповідачам за договором позики. Доказів наявності у відповідачів іншого житла позивачем суду не надано. В силу положень чинного законодавства виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається, а доказів наявності у відповідачів іншого житла матеріали справи не містять.
Задовольняючи позовну вимогу про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки ОСОБА_1 , яка є матір`ю ОСОБА_4 , втратила право користування спірною квартирою та знята з реєстрації у спірній квартирі, то ОСОБА_4 відповідно до вимог цивільного законодавства також вважається таким, що втратив право користування цією квартирою. Суд вважав, що рішення про визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним приміщенням є підставою для внесення змін до реєстру місць проживання осіб, в зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зняття ОСОБА_4 з реєстрації. 
Також суд першої інстанції вважав за можливе вселити позивача у спірну квартиру з огляду на наявність перешкод з боку відповідачів.
В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду позивачем не оскаржене. 
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково з огляду на наступне. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення статті 109 ЖК України.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.
Отже, частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК України.
Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за правилами частини другої статті 109 ЖК України постійне житло зазначається в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Відповідно частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Зазначений правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 зазначено, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Як встановлено з матеріалів справи, спірною є квартира АДРЕСА_2 , що складається з двох жилих кімнат, жилою площею 26,9 к.в.м., загальною площею 49,7 кв.м. ( а.с. 94, т.1), яка була придбана 11 листопада 2005 року ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені своєї малолітньої дочки ОСОБА_5 , 1991 року народження, за ціною 20 000 гривень ( а.с. 94 т. 1)
Вказане підтверджується також витягом з Державного реєстру правочинів від 11.11.2005 року, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_5 придбали квартиру АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 11 листопада 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського округу Лавриненко О.І. ( а.с. 95, т. 1). 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2015 року у справі № 760/3936/15, яке набрало законної сили, встановлено наступні обставини.
01 жовтня 2010 року між позивачем ОСОБА_12 та відповідачами ОСОБА_13 і ОСОБА_5 укладено договір позики від 01.10.2010 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М., відповідно до умов якого ОСОБА_12 , передано відповідачам ОСОБА_13 і ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 245 210 грн., що за курсом НБУ становило еквівалент 31 000 доларів США, на строк до 01.04.2011 року.
01.03.2011 року між позивачем ОСОБА_12 та відповідачами ОСОБА_13 і ОСОБА_5 укладено договір «Про внесення змін та доповнень до договору позики», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М., відповідно до п. 1, п. 2 договору ОСОБА_12 , передала у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_5 гроші в сумі 479 255 грн. 88 коп., що на день укладання цього договору за курсом валют, встановленим Національним банком України, становило еквівалент 60 400 доларів США. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вказану суму взяли в борг до 01 березня 2012 року без нарахування процентів, і солідарно відповідають перед позикодавцем ОСОБА_12 . 
Оскільки заборгованість за договором позики відповідачами у встановлений строк сплачена не була, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2015 року у справі № 760/3936/15, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_12 та звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 в рахунок погашення солідарного боргу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за договором позики від 01.10.2010 року, зі змінами за договором від 01.03.2011 року, в розмірі 479 255 грн. 88 коп. шляхом визнання за ОСОБА_12 права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

31 травня 2018 року на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2015 року у справі № 760/3936/15 право власності на квартиру  АДРЕСА_2 , було зареєстроване за ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 131853018 від 24 липня 2018 року.
Відповідно до довідки про зняття з реєстрації місця проживання від 28 вересня 2018 року ОСОБА_1 з 28 вересня 2018 року було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з втратою права користування.
Зазначене також підтверджується відповіддю Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 28 листопада 2022 року. Інші відомості щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 відсутні.
03 жовтня 2018 року ОСОБА_5 було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про зняття з реєстрації місця проживання від 03 жовтня 2018 року.
Згідно з витягом від 27 липня 2021 року № 6637553 з Реєстру територіальної громади м. Києва, малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в спірній квартирі з 10 липня 2012 року.
Зі змісту відповіді Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 липня 2021 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, та свідоцтва про народження від 25 травня 2012 року, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ( а.с. 93, т. 1).

У рішенні Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2015 року у справі № 760/3936/15, встановлено, що відповідно до п. 1.2 договору іпотеки, іпотекодавці ОСОБА_13 і ОСОБА_5 в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 01.10.2010 року передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , що належить відповідачам на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2005 року в частках: 2\3 частки - ОСОБА_5 , 1/3 частка - ОСОБА_1 , зареєстрована в Реєстрі права власності на об`єкти нерухомого майна 16.01.2006 р.
Договір позики укладено 01 жовтня 2010 року, що дає підстави для висновку, що спірна квартира придбавалася не за кошти, отримані за цим договором позики, а отже в силу вимог чинного законодавства виселення відповідачів можливе виключно за умови надання іншого житлового приміщення та умови відсутності у власності відповідачів іншого житлового приміщення. 

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги про вселення позивача до спірної квартири.
Так, в обґрунтування цієї позовної вимоги ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні майном і своє порушене право бажала поновити шляхом вселення її у спірну квартиру. Відповідачі заперечували проти таких обставин та проти задоволення вимоги про вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.
Суд першої інстанції встановив, що власником квартири АДРЕСА_2 , з 31 травня 2018 року зареєстрована позивач ОСОБА_3 .
Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 15 травня 2023 року у справі № 761/47520/17, від 21 серпня 2024 року у справі № 344/5006/16, саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідачів щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.
З огляду на факт звернення до суду ОСОБА_3 з вимогою про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення у спірну квартиру, заперечень відповідачів проти задоволення цієї позовної вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовної вимог про вселення позивача у спірну квартиру для усунення перешкод у користуванні цією квартирою її власнику.
Доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів наявності перешкод з боку відповідачів у користуванні квартирою позивачу та доказів обов`язкового досудового врегулювання спору позивачем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки частиною 1 ст. 16 ЦПК України визначено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Проте у даному випадку законом не передбачено обов`язкового досудового врегулювання спору. 

Задовольняючи позовні вимоги про визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , суд виходив з того, що спірна квартира належить на праві приватної власності позивачу, а малолітній ОСОБА_4 був зареєстрований у спірній квартирі всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку», не проживає у вказаній квартирі протягом тривалого часу, його батьки в ній не зареєстровані та він не є членом сім`ї власника житла, його реєстрація перешкоджає власнику користуватися квартирою в повній мірі.
Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житлом.
Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зі спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира не була придбана за кошти, отримані в позику, а тому відповідачі в силу ст. 109 ЖК України не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.
Позивач не оскаржувала рішення суду, отже, погодилась із тим, що відповідачі не підлягають виселенню зі спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення. 

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17, від 06 березня 2024 року у справі № 758/2519/18, вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
Отже, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення.
Таким чином в оскаржуваному рішенні суд дійшов протилежних висновків: відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення, суд вказав, що відповідачі, зокрема ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, оскільки квартира придбана не за рахунок позичених коштів, проте одночасно задовольнив вимогу про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що фактично рівнозначне виселенню без надання іншого жилого приміщення. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 зроблено висновки, що «в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками. […] порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів».

Таким чином, враховуючи, що квартира була придбана відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у власність 11 листопада 2005 року за договором купівлі-продажу, тобто за кілька років до укладення договору позики від 01 жовтня 2010 року, відповідно спірна квартира придбавалася не за кошти, отримані за цим договором позики.
Отже, в силу вимог чинного законодавства виселення малолітнього ОСОБА_4 можливе виключно за умови надання іншого житлового приміщення, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні дані про наявність у власності відповідачів іншого житлового приміщення. 
Позивачем такі обставини не спростовано та не доведено належними і допустимими доказами наявність у відповідачів іншого постійного житла.
Висновки суду про неправомірність реєстрації та вселення малолітнього ОСОБА_4 у 2012 році в спірне жиле приміщення, без дозволу іпотекодержателя, що само по собі дає підстави для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, колегія суддів також вважає помилковими з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно з частинами другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були зняті з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з 28 вересня 2018 року та з 03 жовтня 2018 року відповідно. Апеляційним судом встановлено, що зняття з реєстрації відбулось за заявою нового власника квартири - позивача ОСОБА_3 .
Після зняття з реєстрації відповідачів у спірній квартирі залишився бути зареєстрованим лише малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 83, т. 1)
Станом на час розгляду справи судом першої інстанції відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не мають іншого зареєстрованого місця проживання.
У відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 зазначає, що проживає у спірній квартирі, яка є її єдиним місцем проживання.
Даних про наявність у матері малолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_1 іншого житла у власності чи на праві користування матеріали справи не містять. 
Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 тривалий час у квартирі не проживає, також не відповідає матеріалам справи, оскільки будь-яких доказів про його фактичне непроживання у квартирі позивачем суду не надано.
При цьому, завертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджувала, що відповідачі продовжують проживати у квартирі та у добровільному порядку не бажають звільнити спірну квартиру. 

Отже, висновки суду першої інстанції про незаконність реєстрації малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у спірній квартирі колегія суддів вважає помилковими, оскільки він є сином відповідача ОСОБА_1 , яка з 11 листопада 2005 року та до звернення стягнення на спірну квартиру рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2015 року у справі № 760/3936/15, була співвласником спірної квартири та з 07 лютого 2006 року була зареєстрована у цій квартирі. Право власності на спірну квартиру зареєстроване за позивачем на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2015 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки. Тобто, на час реєстрації місця проживання малолітньої особи ОСОБА_1 (мати ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 були співвласниками спірної квартири.
З урахуванням вимог ч.4 ст.29 ЦК України, яка вказує, що місцем проживання малолітнього до десяти років є місце проживання його батьків, реєстрація ОСОБА_4 за місцем проживання і реєстрації матері є правомірною. Отже, малолітній ОСОБА_4 набув права користування спірною квартирою як член сім`ї власника відповідно до ст. 29, 405 ЦК України.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , після укладення договору іпотеки, і був зареєстрований у квартирі 10 липня 2012 року, тому його реєстрацію у спірній квартирі відразу після народження неможливо розцінити як зловживання матір`ю правом шляхом реєстрації місця проживання дитини за своїм місцем проживання.
Висновки суду першої інстанції про те, що така реєстрація матір`ю місця проживання дитини була неправомірною, оскільки у батька дитини - ОСОБА_6 є зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_4 , колегія суддів вважає помилковими, оскільки матеріали справи не містять даних про наявність у батька зареєстрованого місця проживання у 2012 році, тоді як інформація про реєстрацію місця проживання : АДРЕСА_4 зазначена на дату складання анкети-заяви від 02.08.2018 року для внесення даних до Єдиного державного демографічного реєстру у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України для виїзду за кордон ( а.с. 47, т. 2).
Суд першої інстанції наведені обставини не врахував та не дав їм належної оцінки, що призвело до неправильного вирішення спору у цій частині вимог.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 442/2982/18 «суди не врахували, що оскільки малолітня дитина була зареєстрована у спірній квартирі у період, коли там були зареєстровані її батьки, вона набула право користування спірним житлом і може бути виселена на підставі статті 109 ЖК УРСР лише із наданням іншого житлового приміщення, враховуючи, що квартира придбана не за кредитні кошти.»
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 523/10217/20 « наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій банком на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право позивача на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК України на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.»

Таким чином, дійшовши висновку про відсутність підстав для виселення без надання іншого жилого приміщення, зокрема, ОСОБА_1 , як матері малолітнього ОСОБА_4 , враховуючи те, що ОСОБА_4 був зареєстрований у спірній квартирі в той час, коли її власником були відповідачі, встановивши відсутність іншого житлового приміщення у ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, малолітньої особи, а тому доводи апеляційної скарги щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частині позовної вимоги про виселення ОСОБА_4 колегія суддів визнає обґрунтованими.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, то колегія суддів дійшла висновку, що таке рішення підлягає скасуванню в частині позовної вимоги про визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги, а в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 грн. 
Керуючись статтями 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог - відмовити.
В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1362 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 29 травня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Борисова О.В.

Рейнарт І.М.