ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/979/26
Головуючий у першій інстанції – Деркач О. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1154/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Любчика О.В.,
із секретарем Зіньковець О.О.,
заявник ОСОБА_1 ,
заінтересована особа ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася із заявою, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк до 6 місяців, яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження його прав: обмежити спілкування із заявницею та сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; заборонити наближатися до місця проживання заявниці та сина за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати заявницю та дитину, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з нею та дитиною; заборонити вести листування, телефонні переговори із заявницею та дитиною або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У цих стосунках ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син, ОСОБА_4 . Після народження дитини вони проживали за місцем реєстрації ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , з ними також мешкали двоє дітей ОСОБА_2 від першого шлюбу. Згодом їх стосунки поступово погіршувалися, ОСОБА_2 почав вчиняти щодо заявниці психологічне та фізичне насильство, у тому числі на очах у дітей, в зв`язку з чим, починаючи з серпня 2025 року, вона періодично разом з сином виїжджала до м. Чернігова, де має власний будинок, в якому і зареєстрована. Ці поїздки викликали у ОСОБА_2 невдоволення, він ставав агресивним, посилював контроль, забороняв їй спілкуватись з родичами, друзями та знайомими. Не витримавши постійного психологічного тиску, приниження та погроз з боку чоловіка, заявниця була вимушена переїхати разом з малолітнім сином до м. Чернігова. 
Зазначає, що після її переїзду ОСОБА_2 почав застосовувати економічне домашнє насильство, оскільки не забезпечував стабільного фінансового утримання дитини, надавав кошти не регулярно та на власний розсуд, вимагав звітування щодо кожної витрати, що створювало для заявниці додатковий психологічний тиск. 19 січня 2026 року ОСОБА_2 прибув до м. Чернігова з метою побачення з сином. Під час його перебування у будинку заявниці поведінка чоловіка стала агресивною: він голосно нецензурно висловлювався та погрожував, накинувся на ОСОБА_1 з дитиною, сильно штовхнув, у результаті чого вони впали на підлогу, син злякався та почав плакати. ОСОБА_2 намагався душити заявницю, не давав вийти з будинку та забрав телефон. Обравши момент, коли чоловік трохи заспокоївся, заявниця вистрибнула з будинку через вікно і звернулась за допомогою до сусідки, яка викликала поліцію та швидку медичну допомогу. 
Указувала, що наведені події стали підставою для складення відносно ОСОБА_2 адміністративного протоколу та винесення термінового заборонного припису строком на 10 діб – з 19 по 29 січня 2026 року. Проте ОСОБА_2 порушив вимоги припису, про що заявниця 30 січня 2026 року повідомила поліцію. Погрози з боку ОСОБА_2 мають систематичний характер, спрямовані на її залякування та підкорення, що унеможливлює спокійне та безпечне проживання ОСОБА_1 та дитини, заявниця боїться за своє життя та життя сина, а тому вважає, що обмежувальний припис, виданий на 6 місяців, та відповідальність за його порушення спроможні захистити її та сина від кривдника.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 4 місяці, яким визначено наступні тимчасові обмеження: заборонено ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче ніж 100 м до місця проживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 ; заборонено вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у видачі обмежувального припису.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд безпідставно поклав в основу рішення виключно пояснення заявниці та медичні документи, які не підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 та наявними у ОСОБА_1 ушкодженнями, а також не взяв до уваги відсутність достатніх доказів вчинення домашнього насильства.
Скаржник зазначає, що за усталеною позицією Верховного Суду у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства. Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про безрезультативність застосованих заходів впливу (постанова Верховного суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20).
Наголошує, що надані заявницею в обґрунтування заявлених вимог докази беззаперечно не вказують на вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно заявниці, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення ним домашнього насильства, не містять умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці та дитини. Сам факт звернення до правоохоронних органів стосовно неправомірних дій ОСОБА_2 не підтверджує те, що він вчинив відносно заявниці та дитини психологічне чи фізичне насильство, що є обов`язковою умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Указує, що сам факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті свідчить лише про наявність конфлікту та не породжує факту вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом спеціальних заходів. ОСОБА_2 зазначає про відсутність винесених щодо нього постанов про визнання винним у вчиненні домашнього насильства.
У наданому відзиві ОСОБА_1 через представника – адвоката Станкевича Ю.В., вважаючи апеляційну скаргу безпідставною та невмотивованою, а рішення суду – законним і таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду – залишити без змін.
ОСОБА_1 , зважаючи на положення ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», якими визначено поняття «домашнє насильство», «психологічне насильство», «кривдник» та «обмежувальний припис», зазначає, що обмежувальний припис не є заходом покарання особи на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України, а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Указує, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у його видачі приймається на підставі оцінки ризиків – оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. При цьому закон не визначає обов`язковою умовою застосування такого обмежувального заходу відносно кривдника притягнення такої особи до адміністративної відповідальності, зокрема за ст. 173-2 КУпАП.
Наголошує, що фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. Наявні у справі письмові докази свідчать і підтверджують фактичні обставини та ризики небезпеки постраждалої особи, вірогідності продовження чи повторюваності таких незаконних дій кривдника, а отже підтверджують наявність правових підстав для прийняття судом рішення про видачу обмежувального припису. Побоювання постраждалої ОСОБА_1 за свою безпеку та безпеку дитини, їх фізичний та психологічний стан є обґрунтованими. Дії ОСОБА_2 носять саме характер емоційної, фізичної та психологічної влади та контролю над постраждалою особою, відбуваються періодично та систематично, мають насильницький характер, а отже свідчать про наявність факту домашнього насильства з його боку щодо заявниці.
У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, про причини неявки не повідомив і відповідно до положень п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду (а.с. 69, 74). 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення заявниці та її представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції визнав надані нею докази належними і допустимими, указавши, що вони містять інформацію щодо предмета розгляду та логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 щодо заявниці. Доказів, які б спростовували встановлені обставини, ОСОБА_2 не надано, і такі під час розгляду справи не встановлено. Водночас суд виснував, що доказів вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_5 , 2024 року народження матеріали справи не містять, і такі обставини в судовому засіданні не встановлені, отже підстави для застосування обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 щодо встановлення тимчасових обмежень його прав у спілкуванні з сином відсутні. 
Районний суд зазначив, що наявні підстави для видачі обмежувального припису як запобіжного заходу, направленого на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки заявниці до вирішення питання про кваліфікацію дій ОСОБА_2 та прийняття стосовно нього рішення по складеним відносно нього адміністративним матеріалам.
Рішення суду в частині вирішення вимог заяви про встановлення обмежувального припису щодо малолітнього ОСОБА_6 не оскаржується, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається. 
Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
З обставинами справи, які сторони не заперечують, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та побут за адресою: АДРЕСА_2 . 
Під час спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 . 
Відповідно до рапорту від 20 січня 2026 року інспектора-чергового Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області 19 січня 2026 року о 20:43 зі служби 102 надійшло повідомлення від жінки про те, що за адресою: АДРЕСА_1 чоловік б`є дружину, з ними присутня дитина. Прибувшому на місце виклику інспектору підрозділу протидії домашньому насильству ОСОБА_7 ОСОБА_1 повідомила, що приблизно о 20:00 її цивільний чоловік ОСОБА_2 вчиняв відносно неї домашнє насильство психологічного та фізичного характеру в присутності малолітньої дитини ОСОБА_8 . Відносно ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП та винесено два ТЗП по всім трьом заходам терміном на 10 діб. Проведено дві форми оцінки ризиків – рівень небезпеки високий. Факт домашнього насильства знайшов своє підтвердження. Після цього ОСОБА_2 покинув помешкання постраждалої особи та повідомив, що поїде за місцем своєї реєстрації. Було проведено профілактичну бесіду та роз`яснено норми чинного законодавства (а.с. 10). 
Відповідно до рапорту від 19 січня 2026 року інспектора-чергового Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області 19 січня 2026 року о 20:50 зі служби 102 надійшло повідомлення від жінки про те, що її сусідку побив знайомий чи співмешканець і вона втекла до сусіднього будинку. У будинку за адресою: АДРЕСА_1 залишилась дитина віком 1,5 роки. Прибувша на місце виклику старший інспектор ОСОБА_9 виявила ОСОБА_1 , що проживає по АДРЕСА_1 , яка повідомила, що її колишній співмешканець ОСОБА_2 , що проживає у Київській області, побив її і вона втекла через вікно до сусідки ОСОБА_10 . Також повідомила, що разом з чоловіком не проживають, але у них є спільна півторарічна дитина, до якої й приїхав ОСОБА_2 . Заявницею до приїзду екіпажу поліції була викликана КШМД. Також на місце події прибув екіпаж ІЛЬМА, який надалі займався цим викликом (а.с. 9).
У наданих 19 січня 2026 року інспектору СПДН ВВГ ЧРУП ГУНП в Чернігівській області Андросенку В.М. поясненнях ОСОБА_1 зазначила, що мешкає разом з дитиною, ОСОБА_3 , 2024 року народження по АДРЕСА_1 .19 січня 2026 року до неї приїхав батько дитини – ОСОБА_2 . Приблизно о 20 год. він почав вчиняти відносно заявниці домашнє насильство фізичного та психологічного характеру в присутності малолітньої дитини, чим завдав фізичних та психологічних страждань, а дитина зазнала явного переляку (а.с. 11). 
За змістом заповнених 19 січня 2026 року форм оцінки ризиків вчинення домашнього насильства стосовно постраждалих осіб ОСОБА_1 (38 років), ОСОБА_5 (1,5 роки) та кривдника ОСОБА_2 (41 рік) відносно обох постраждалих осіб поліцейським уповноваженого підрозділу поліції визначено рівень небезпеки – високий (а.с. 12-13, 14-15).
19 січня 2026 року інспектором СПДН ВВГ ЧРУП ГУНП в Чернігівській області Андросенком В.М. були винесені термінові заборонні приписи стосовно кривдника ОСОБА_2 у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства фізичного та психологічного насильства, а саме: 19 січня 2026 року о 20 год. за адресою: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство відносно цивільної дружини ОСОБА_1 у присутності малолітньої дитини ОСОБА_5 . До кривдника застосовані наступні заходи термінового заборонного припису: зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Термінові заборонні приписи стосовно кривдника винесені строком на 10 діб з 22 год. 19 січня 2026 року по 22 год. 29 січня 2026 року (а.с. 20, 21).
19 січня 2026 року інспектором сектору протидії домашньому насильству ОСОБА_11 складено два протоколи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 18, 19), у яких зазначено, що 19 січня 2026 року о 20 год. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 в присутності малолітньої дитини ОСОБА_5 , 2024 року народження вчинив навмисні дії відносно цивільної дружини ОСОБА_1 , штовхав її, ображав нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, чим вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, завдавши фізичних та психологічних страждань ОСОБА_1 та психологічних страждань самій дитині. Ознайомившись зі змістом складених протоколів, пояснень щодо вчиненого правопорушення ОСОБА_2 не надав. 
20 січня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до травматологічного пункту з приводу отримання побутової травми, і їй встановлено діагноз: Забій шийного відділу хребта, м`яких тканин обличчя. Множинні забійні садна обох передпліч та кистей, обох стегон. Було призначено медикаментозне лікування. Наведені обставина засвідчені довідкою № 983 КНП «Чернігівська міська лікарня № 2» (а.с. 22).
Згідно з талоном-повідомленням єдиного обліку № 10113 від 30 січня 2026 року про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію 29 січня 2026 року о 18:57 ОСОБА_1 звернулась до РУП ГУНП в Чернігівській області із заявою про вжиття заходів щодо цивільного чоловіка ОСОБА_2 , який 29 січня 2026 року порушив раніше виписаний терміновий заборонний припис за вчинення домашнього насильства, відповідно до якого йому заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою (а.с. 23).
Під час апеляційного розгляду стороною заявника надано копію постанови Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2026 року (а.с. 62-63), відповідно до якої ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 
За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Відповідно до п. 3, 6, 7, 8, 14, 17 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству»:
- домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;
- психологічне насильство – форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;
- фізичне насильство – форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру;
- особа, яка постраждала від домашнього насильства – особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;
- кривдник – особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;
- обмежувальний припис стосовно кривдника – встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Частиною 2 ст. 3 Закону визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких – подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).
Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, повно проаналізувавши вищенаведені норми та перевіривши обставини справи у сукупності, правильно визначив наявність законних підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.
У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають спільного сина ОСОБА_5 . 
Згодом внаслідок погіршення відносин із співмешканцем ОСОБА_1 з сином переїхали до м. Чернігова. У черговий приїзд ОСОБА_2 19 січня 2026 року вчинив щодо неї психічне та фізичне насильство, що зумовило виклик працівників поліції. 
Складеними інспектором СПДН протоколами про адміністративне правопорушення зафіксовано факт вчинення ОСОБА_2 19 січня 2026 року за адресою місця проживання ОСОБА_1 відносно неї домашнього насильства психологічного та фізичного характеру у присутності малолітнього ОСОБА_5 , 2024 року народження. Протиправні дії ОСОБА_2 кваліфіковані за ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП.
Апеляційний суд відхиляє твердження скаржника про те, що, ухвалюючи рішення, яке оскаржується, суд першої інстанції урахував виключно пояснення заявниці та медичні документи, які не підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 та наявними у ОСОБА_1 ушкодженнями, а також не взяв до уваги відсутність достатніх доказів вчинення домашнього насильства.
Факт вчинення кривдником домашнього насильства відносно заявниці 19 січня 2026 року, крім складених щодо нього протоколів про адміністративні правопорушення, підтверджується поясненням допитаного судом першої інстанції свідка, а також формами оцінки ризиків вчинення домашнього насильства стосовно постраждалих осіб ОСОБА_1 (38 років), ОСОБА_5 (1,5 роки) та кривдника ОСОБА_2 (41 рік) відносно обох постраждалих осіб, складеними поліцейським уповноваженого підрозділу поліції.
У цих формах рівень небезпеки вчинення домашнього насильства відносно обох потерпілих посадовою особою визначено, як високий. Тобто, не дотична до сторін посадова особа, оцінюючи ризики домашнього насильства ОСОБА_2 щодо заявниці, визначила найвищий рівень небезпеки, що зумовило складання термінових заборонних приписів стосовно кривдника у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства. 
За обставинами цієї справи ОСОБА_2 указані тимчасові заборонні приписи порушив, внаслідок чого ОСОБА_1 знову зверталась до органів поліції. Отже, матеріалами справи спростовуються доводи апеляційної скарги про відсутність у справі доказів, що визначають ризики продовження чи повторного вчинення ним домашнього насильства, створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці.
Колегія суддів вважає такими, що суперечать наявним у справі доказам, твердження скаржника про те, що сам по собі факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті свідчить лише про наявність конфлікту та не породжує висновку про вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства. Як встановлено за матеріалами справи, 19 січня 2026 року між сторонами відбувся конфлікт, за підсумком якого у ОСОБА_1 зафіксовані тілесні ушкодження, вона змушена була тікати з власного будинку до сусідки через вікно, викликала поліцію та «швидку». Усі ці обставини у сукупності не свідчать на користь тверджень ОСОБА_2 про побутову сварку між заявницею та її цивільним чоловіком. ОСОБА_1 прямо зазначає скаржника, як особу, що спричинила їй тілесні ушкодження, а ОСОБА_2 , указуючи, що суд безпідставно пов`язав зафіксовані у заявниці ушкодження з обставинами конфлікту, не зазначає іншу можливу природу їх походження. 
Складені щодо ОСОБА_2 протоколи про адміністративні правопорушення на час апеляційного перегляду цієї справи розглянуті по суті і постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2026 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн.
Зміст наведеної постанови свідчить про те, що у жодне з чотирьох судових засідань, призначених у справі, особа, щодо якої складено протоколи – ОСОБА_2 , не з`явився, щоразу звертався до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у службовому відрядженні під час військового стану, необхідністю ознайомлення з матеріалами справи та надання письмових пояснень, а також потребою в юридичній допомозі. Ураховуючи положення ст. 268 КУпАП, суд ухвалив рішення про розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 , оскільки його явка не є обов`язковою.
Районний суд, вислухавши пояснення потерпілої ОСОБА_1 , її представника, допитавши свідка та дослідивши наявні у справі письмові докази, зокрема протоколи про адміністративне правопорушення № 943516 та № 943517 від 19 січня 2026 року; електронний рапорт інспектора підрозділу протидії домашньому насильству Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області від 19 січня 2026 року; пояснення ОСОБА_1 від 19 січня 2026 року; форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 19 січня 2026 року, відповідно до яких поліцейським уповноваженого підрозділу поліції, який провів оцінку ризиків, визначено рівень небезпеки як високий; копії термінового заборонного припису стосовно кривдника від 19 січня 2026 року; медичну довідку № 983 з травмпункту КНП «Чернігівська міська лікарня № 2», згідно якої у ОСОБА_1 встановлено забій шийного відділу хребта, м`яких тканин обличчя, множинні забійні садна обох передпліч та кистей, обох стегон; копію рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2026 року про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , дійшов до висновку про наявність в його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 173-2 КУпАП. Суд зазначив, що винуватість ОСОБА_2 підтверджується належними доказами, які повністю узгоджуються між собою та відповідають дійсним фактичним обставинам справи, встановленим у судовому засіданні.
Постанова Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2026 року ОСОБА_2 в апеляційному порядку не оскаржувалася.
Отже, хоча закон не визначає обов`язковою умовою застосування обмежувального заходу відносно кривдника притягнення такої особи до адміністративної відповідальності, зокрема за ст. 173-2 КУпАП, водночас винуватість ОСОБА_2 у вчиненні домашнього насильства стосовно його колишньої співмешканки встановлена також судовим рішенням, яке набрало законної сили. Наведене спростовує твердження скаржника про відсутність постановлених щодо нього судових рішень, якими ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні домашнього насильства.
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Опуз проти Туреччини» надано характеристику зобов`язань держави у зв`язку з насильством в сім`ї, визнано серйозність домашнього насильства в Європі, та підкреслено серйозність, з якою держави повинні вживати відповідних заходів з метою протидії цьому порушенню прав людини. У своєму рішенні високий суд зазначив, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їх реалізації.
Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 вчинив стосовно ОСОБА_1 домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, були ризики його повторення, а тому з метою захисту прав заявниці від насильства в сім`ї, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до ОСОБА_2 обмежувального припису у вигляді заборони особисто і через третіх осіб переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з ОСОБА_1 , наближатися на відстань ближче ніж 100 м до місця її проживання та заборони вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати через інші засоби зв`язку строком на 4 місяці.
Отже, районний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для встановлення обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 . Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства. Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2026 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 червня 2026 року.

Головуюча Н.В. Шитченко

Судді Н.В. Висоцька

О.В. Любчик