ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року	Львів	Справа № 460/14478/24 пров. № А/857/5356/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Обрізка І.М.,
суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 січня 2025 року, прийняте суддею – Комшелюк Т.О. у м. Рівне, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (надалі також – позивач) звернулася з позовом до ГУ ПФУ у Київській області (надалі також – відповідач-1) та ГУ ПФУ в Рівненській області (надалі також – відповідач-2), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Київській області №172050006639 від 15 листопада 2024 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області призначити ОСОБА_1 з 11 травня 2024 пенсію за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон №796-ХІІ), як особі, яка проживала у зоні гарантованого добровільного відселення.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09 січня 2025 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ у Київській області №172050006639 від 15 листопада 2024 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку згідно зі ст. 55 Закону №796-ХІІ; зобов`язано ГУ ПФУ у Київській області призначити ОСОБА_1 з 11 листопада 2024 пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку згідно зі ст. 55 Закону №796-ХІІ; зобов`язано ГУ ПФУ в Рівненській області нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з 11 листопада 2024. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Суд зазначив, що період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення також підтверджується рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 07.10.2024 у справі №556/2586/24 (номер провадження №2-о/556/336/2024), яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в селі Тоболи Камінь-Каширського району Волинської області, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, в період з 06 грудня 1987 по 31 грудня 1992.
Оскільки відповідач-2 здійснив розгляд заяви про переведення позивача з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, то у задоволенні позовних вимог до відповідача-1 необхідно відмовити.
Суд дійшов висновку, що період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить більше 3 років.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги. Вважають, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач-1 покликається на те, що період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 1 рік 7 місяців 10 днів. Також вказав, що Порядок № 22-1 передбачає вичерпний перелік документів, якими підтверджуються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення права громадян, що потерпіли від Чорнобильської катастрофи, на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. При цьому, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення у вказаному переліку відсутнє. З огляду на викладене, факт постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення не може бути підтверджений судовим рішенням.
Відповідач-2 апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що єдиною та необхідною правовою підставою для призначення особі пенсії згідно статті 55 Закону №796-ХІІ є наявність посвідчення відповідної категорії та підтвердження періодів проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення які мають бути підтверджені, довідками про проживання у відповідній зоні, трудовою книжкою, які повинні оцінюватися всі у своїй сукупності.
Просять скасувати рішення суду та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд у повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Волинською обласною державною адміністрацією 05.11.1993.
Згідно довідки виконавчого комітету Прилісненської сільської ради від 02.01.2024 №7 позивач зареєстрована та постійно проживала у період з 26.04.1986 по 05.12.1987 в селі Тоболи Камінь-Каширського району Волинської області.
Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 07.10.2024 у справі №556/2586/24 (номер провадження №2-о/556/336/2024) встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в селі Тоболи Камінь-Каширського району Волинської області, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, в період з 06 грудня 1987 по 31 грудня 1992. Вказане рішення набрало законної сили.
Село Тоболи Камінь-Каширського району Рівненської відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 № 106, віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.
11.11.2024 позивач звернулася із заявою та документами до ГУ ПФУ в Рівненській області про призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону №796-ХІІ.
За принципом екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи ГУ ПФУ у Київській області.
15.11.2024 рішенням №172050006639 відповідачем 1 відмовлено у задоволенні заяви позивача. Вказано, що вік заявниці становить 54 роки. Період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить 1 рік 7 місяців 10 днів станом на 01.01.1993, загальний період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить 25 років 1 місяць 9 днів. Страховий стаж особи становить 35 років 6 місяців 12 днів. За наданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди. Відмовити в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, оскільки не підтверджено проживання заявниці в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки до 01.01.1993.
Не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Спір у даній справі виник з приводу наявності чи відсутності факту постійного проживання чи постійної роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років та, відповідно, право останнього користуватися пільгами, встановленими Законом №796-XII.
Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсії, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України від 9 березня 2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).
Закон № 796-ХІІ визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Пунктом 2 статті 9 Закону № 796-ХІІ визначено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно статті 15 Закону № 796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Відповідно до вимог статті 49 Закону № 796-ХІІ, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Відповідно до абзацу першого статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Згідно частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 по 31 грудня 2024 - не менше 31 року
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII встановлено, зокрема, що:
- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку - 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Відповідно до примітки, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали у зоні гарантованого добровільного відселення на 1 січня 1993 не менше 3 років. При цьому пенсійний вік такої особи зменшується на 1 рік за кожні два роки проживання, роботи, але не більше 6 років у вказаній зоні. На застосування початкової величини зменшення пенсійного віку на 3 роки мають особи які проживали або працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. Відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022. Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-IV і Закону №796-XII.
Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи обов`язковий період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986. Отже, щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 1 січня 1993, то його необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 по 1 січня 1993. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС.
Системний аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Отже, норми спеціального Закону №796-XII застосовуються субсидіарно із нормами загального Закону №1058-ІV, доповнюють і конкретизують їх.
Обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону №796-XII - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом чотирьох років з моменту аварії до 01 січня 1993.
При цьому, особам, які додатково проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії по 31 липня 1986, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17, від 26.09.2018 у справі №205/4589/16-а та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як встановлено з матеріалів справи, відповідачем не заперечується, що позивач станом на 01.01.1993 прожив 1 рік 7 місяців 10 днів в зоні гарантованого добровільного відселення (з 26.04.1986 по 05.12.1987).
Згідно довідки виконавчого комітету Прилісненської сільської ради від 02.01.2024 №7 позивач зареєстрована та постійно проживала у період з 26.04.1986 по 05.12.1987 в селі Тоболи, Камінь-Каширського району, Волинської області, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Щодо спірного періоду, а саме 06 грудня 1987 по 31 грудня 1992, то апеляційний суд зазначає, що такий період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення підтверджується рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 07.10.2024 у справі №556/2586/24 (номер провадження №2-о/556/336/2024), яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в селі Тоболи, Камінь-Каширського району, Волинської області, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, в період з 06 грудня 1987 по 31 грудня 1992.
Приписами частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Приписами статті 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).
Отже, рішення суду, яким встановлено факт проживання позивача в селі Тоболи, Камінь-Каширського району, Волинської області на території зони гарантованого добровільного відселення, є обов`язковим для пенсійного органу, та не потребує додаткового підтвердження іншими доказами.
Відтак, пенсійний орган безпідставно не врахував вказаний період проживання позивача відповідно до судового рішення у справі №556/2586/24.
Як вже було зазначено, для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, як, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють на території зони гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше трьох років, - категорія 3.
Таким чином, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить більше 3 років.
Отже, позивач має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), досягнула віку, визначеного статтею 26 Закону №1058-IV з врахуванням зменшення, проживала необхідну кількість років у зоні гарантованого добровільного відселення для призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та має необхідний страховий стаж для призначення пенсії.
Оскільки у позивача наявний страховий стаж та вона досягнула віку, визначеного статтею 26 Закону №1058-IV з врахуванням зменшення, то вона має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
Доводи та аргументи скаржників, наведені ними у апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, колегія суддів не надає оцінки судовому рішенню в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційних скарг та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 січня 2025 року у справі №460/14478/24 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. І. Шинкар