ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 червня 2026 року
м. Київ
справа № 990/88/26
провадження № 11-137заі26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Губської О. А.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Гімона М. М., Ємця А. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.
розглянула в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26 березня 2026 року (судді Рибачук А. І., Бучик А. Ю., Кравчук В. М., Стародуб О. П., Шарапа В. М.),
УСТАНОВИЛА:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
1.  ОСОБА_1 24 березня 2026 року подав до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції позов до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада), у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 03 березня 2026 року № 321/0/15-26 «Про відмову в порушенні дисциплінарного провадження стосовно дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 за скаргою ОСОБА_1 ».
2. На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 09 лютого 2026 року він подав до ВРП дисциплінарну скаргу (вх. № В-430/4/7-26) на дії дисциплінарного інспектора ВРП ОСОБА_2 під час здійснення нею дисциплінарного провадження за дисциплінарною скаргою ОСОБА_3 стосовно голови Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 та заступника голови Господарського суду міста Києва ОСОБА_5. 
(вх. № М-3006/23/7-21 від 07 червня 2021 року). За результатами автоматизованого розподілу зазначену скаргу передано члену ВРП Бурлакову С. Ю. , а питання про порушення дисциплінарного провадження включено до порядку денного засідання Ради від 03 березня 2026 року.
3. Рішенням від 03 березня 2026 року № 321/0/15-26 ВРП відмовила в порушенні дисциплінарного провадження стосовно дисциплінарного інспектора ОСОБА_2 за скаргою ОСОБА_1 .
4. Позивач зазначив, що станом на 09 лютого 2026 року дисциплінарний інспектор ОСОБА_2. не виконала вимог закону: не розглянула дисциплінарну скаргу ОСОБА_3 (вх. № М-3006/23/7-21 від 07 червня 2021 року) та не ухвалила будь-якого рішення щодо продовження строку її попередньої перевірки. Жодне з поданих ОСОБА_1 клопотань (від 11 листопада 2025 року, 15 січня 2026 року та 28 січня 2026 року) не було розглянуто, а письмового повідомлення про результати їх розгляду позивач не отримав.
5. На підтвердження неналежного виконання дисциплінарним інспектором ОСОБА_2. посадових обов`язків позивач посилався на публічні відомості ВРП, надані листом від 04 лютого 2026 року № 2416/0/9-26, згідно з якими за період з 23 грудня 2024 року до 08 січня 2026 року їй розподілено 1236 дисциплінарних скарг, із яких по суті розглянуто лише 6, що становить 0,4854 %. Водночас інші дисциплінарні інспектори ВРП з аналогічним навантаженням своєчасно ухвалювали відповідні процесуальні рішення щодо скарг стосовно ОСОБА_1 , зокрема, залишали їх без розгляду та повертали скаржникам.
6. Позивач також зазначив, що оскаржуване рішення є немотивованим, оскільки не містить оцінки доводів скарги щодо тривалої бездіяльності дисциплінарного інспектора ОСОБА_2 , що знайшла прояв у нездійсненні розгляду клопотань позивача та невчиненні будь-яких процесуальних дій у провадженні. Натомість Рада покликалася на значне навантаження  ОСОБА_2 як на об`єктивну причину порушення строків, що суперечить наданим нею ж публічним відомостям про фактичні результати роботи цього інспектора.
7.  ОСОБА_1 наполягав, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), статей 42, 43, 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), статей 65, 66 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII), пунктів 5.7, 5.10 Положення про службу дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням Ради від 19 грудня 2024 року № 3713/0/15-24 (далі - Положення № 3713/0/15-24), а також пункту 2 Порядку здійснення дисциплінарного провадження стосовно дисциплінарних інспекторів, заступника керівника служби дисциплінарних інспекторів, керівника служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 10 липня 2025 року № 1450/0/15-25 (далі - Порядок № 1450/0/15-25).
Стислий виклад змісту ухвали суду першої інстанції
8. Ухвалою від 26 березня 2026 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відмовив у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .
9. На обґрунтування ухвали суд зазначив, що питання порушення дисциплінарного провадження стосовно дисциплінарних інспекторів Ради здійснюється відповідно до Закону № 889-VIII з урахуванням особливостей, визначених Законом № 1798-VIII та Порядком № 1450/0/15-25, а суб`єктом призначення дисциплінарного інспектора є ВРП, яка є уповноваженим органом з вирішення питання про порушення дисциплінарного провадження стосовно зазначеної посадової особи.
10. Частиною першою статті 78 Закону № 889-VIII передбачено право на судове оскарження винятково для державних службовців щодо ухвалених стосовно них рішень про накладення дисциплінарного стягнення, а не для скаржників, які ініціювали розгляд дисциплінарної справи.
11. За таких умов суд дійшов висновку, що позивач, хоча й наділений правом подати скаргу на дії або бездіяльність дисциплінарного інспектора Ради та ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення зазначеної посадової особи до дисциплінарної відповідальності. Оцінювати дії дисциплінарного інспектора під час виконання посадових обов`язків має право лише ВРП, рішення якої щодо притягнення чи відмови у притягненні його до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки саме для цієї посадової особи, а не для скаржника.
12. Подання дисциплінарної скарги не є і не може бути способом захисту прав скаржника в інших правовідносинах, а факт притягнення чи непритягнення дисциплінарного інспектора до дисциплінарної відповідальності не призводить до зміни обсягу прав і обов`язків скаржника в матеріальних чи процесуальних правовідносинах, учасником яких є скаржник. По суті роль скаржника у поданні дисциплінарної скарги полягає в інформуванні компетентного органу про можливі факти неналежного виконання службових обов`язків посадовою особою системи правосуддя, натомість саме ВРП самостійно вирішує питання як про наявність чи відсутність підстав для порушення дисциплінарного провадження, так і про наявність чи відсутність підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності такої особи.
13. Суд наголосив, що оскаржуване рішення ВРП від 03 березня 2026 року № 321/0/15-26 є актом індивідуальної дії, який стосується винятково прав та обов`язків учасників дисциплінарного провадження та не впливає на права, свободи та охоронювані законом інтереси позивача. Зазначене рішення не породжує, не змінює і не припиняє прав чи обов`язків ОСОБА_1 , воно не застосоване щодо нього, а позивач не є учасником правовідносин, у яких це рішення застосовується. Наведений висновок суд обґрунтував також із покликанням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 14 вересня 2023 року у справі № 990/73/23.
14. З огляду на викладене суд констатував, що цей позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, та на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України відмовив у відкритті провадження у справі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
15.  ОСОБА_1 07 квітня 2026 року подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26 березня 2026 року, в якій просив її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
16. На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у нього немає права на судовий захист, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права з огляду на таке.
17. Оскаржувана ухвала позбавила позивача конституційного права на судовий захист, гарантованого статтями 55, 124 Конституції України, оскільки суд першої інстанції запровадив не визначене законом обмеження права на оскарження рішень ВРП. КАС України та Закон № 1798-VIII не містять прямої заборони скаржнику оскаржувати рішення щодо дисциплінарних інспекторів, а тому, створюючи таку заборону на рівні судової практики, суд перебрав на себе функції законодавчої влади.
18. Логіка суду першої інстанції про те, що лише ВРП має право оцінювати дії дисциплінарного інспектора, створює зону абсолютної дискреції, виведеної з-під судового контролю, що суперечить принципу верховенства права та обов`язку суду перевіряти, чи діяв суб`єкт владних повноважень обґрунтовано та безсторонньо. Відсутність можливості перевірити законність відмови у порушенні дисциплінарного провадження означає, що ВРП може ігнорувати будь-які факти порушень з боку своїх дисциплінарних інспекторів, а громадяни позбавлені інструменту протидії свавіллю.
19. Позивач також звернув увагу на внутрішню суперечність оскаржуваної ухвали, оскільки суд відмовив у відкритті провадження через неналежність спору до адміністративного судочинства, однак не зазначив, до юрисдикції якого суду цей спір належить, що створює ситуацію denegatio justitiae - фактичної відмови у правосудді. Водночас сам відповідач у тексті оскаржуваного рішення ВРП від 03 березня 2026 року № 321/0/15-26 зазначив, що попереднє рішення від 02 жовтня 2025 року № 2058/0/15-25 не було оскаржено у порядку, передбаченому статтею 35 Закону № 1798-VIII, що свідчить про визнання самою ВРП права скаржника на судове оскарження таких рішень.
20.  ОСОБА_1 наголосив, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 вересня 2023 року у справі № 990/73/23, на який послався суд першої інстанції, не є релевантним до спірних правовідносин, оскільки в межах тієї справи досліджувалося питання порушення прокурором вимог щодо несумісності, які належать до дискреційних повноважень ВРП, тоді як предметом цієї справи є рішення Ради про відмову в порушенні дисциплінарного провадження стосовно дисциплінарного інспектора.
21. Позивач також посилався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15 травня 2025 року у справі № 990/70/25, згідно з яким питання наявності або відсутності порушеного права позивача має встановлюватися судом під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження. Отже, суд першої інстанції, відмовивши у відкритті провадження з посиланням на відсутність у позивача порушеного права, вирішив питання, яке підлягало з`ясуванню винятково за результатами розгляду справи по суті.
Узагальнений виклад позиції ВРП
22. ВРП 27 квітня 2026 року подала до Великої Палати Верховного Суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26 березня 2026 року - без змін з огляду на таке.
23. Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для відкриття провадження, оскільки оскаржуване рішення ВРП від 03 березня 2026 року № 321/0/15-26 не породжує, не змінює і не припиняє прав чи обов`язків позивача, воно не застосоване щодо нього, а позивач не є учасником правовідносин, у яких це рішення застосовується.
24. Частина перша статті 78 Закону № 889-VIII передбачає право на судове оскарження щодо ухвалених стосовно них рішень про накладення дисциплінарного стягнення винятково для державних службовців, а не для скаржників, які ініціювали розгляд дисциплінарної справи. ОСОБА_1 хоча й наділений правом подати скаргу на дії або бездіяльність дисциплінарного інспектора та ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення зазначеної посадової особи до дисциплінарної відповідальності.
25. Оцінювати дії дисциплінарного інспектора під час виконання посадових обов`язків має право лише ВРП, рішення якої щодо притягнення чи відмови у притягненні до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки саме для цієї посадової особи, а не для скаржника. Подання дисциплінарної скарги не є і не може бути способом захисту прав скаржника в інших правовідносинах, а роль скаржника зводиться до інформування компетентного органу про можливі факти неналежного виконання службових обов`язків посадовою особою системи правосуддя.
26. До того ж ВРП зазначила, що за результатами перевірки скарги ОСОБА_1 (вх. № В-430/4/7-26) Рада дійшла висновку про відсутність фактів, які свідчили б про наявність у діях дисциплінарного інспектора ОСОБА_2 ознак дисциплінарного проступку, визначених частиною другою статті 65 
Закону № 889-VIII, у зв`язку із чим ВРП ухвалила оскаржуване рішення про відмову в порушенні дисциплінарного провадження.
ІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
27. Ухвалою від 08 квітня 2026 року Велика Палата Верховного Суду відкрила провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 06 травня 2026 року призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження на 18 червня 2026 року.
III. ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
28. Велика Палата Верховного Суду перевірила у межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробила такі висновки.
29. Згідно зі статтею 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
30. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України).
31. Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року 
№ 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, ухвалювати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень ухвалив рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
32. Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
33. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захистити у визначений процесуальним законом спосіб (частина перша статті 5 КАС України).
34. Для розуміння меж права звернення до адміністративного суду потрібно враховувати тлумачення Конституційного Суду України, що «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, має той самий зміст, що й «охоронюваний законом інтерес». Відповідно «охоронюваний законом інтерес» характеризується тим, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним (Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004).
35. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване, зокрема, у нормах КАС України право на судовий захист визначає можливість звернення до суду за захистом порушеного права. Ідеться про реально існуючі порушення індивідуально виражених прав (законного інтересу) особи, яка звертається до суду за захистом.
36. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).
37. За змістом частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП.
38. Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП визначені у статті 266 КАС України. Відповідно до частини першої цієї статті її правила поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) законності актів ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 4) законності рішень ВРП, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат; 5) законності бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроєкту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
39. З метою усунення прогалин національного законодавства, на які звернув увагу Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», Верховна Рада України схвалила Закон № 1798-VІІІ, відповідно до частини першої статті 1 якого ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
40. Згідно із частиною п`ятою статті 27 Закону № 1798-VIII у секретаріаті ВРП діє служба дисциплінарних інспекторів, правовий статус якої визначається статтею 29-1 цього Закону.
41. Частина друга статті 29-2 Закону № 1798-VIII встановлює, що правовий статус дисциплінарних інспекторів визначається Законом № 889-VIII з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Особливості діяльності дисциплінарних інспекторів визначаються цим Законом та Положенням про службу дисциплінарних інспекторів.
42. Статтею 64 Закону № 889-VIII передбачено, що за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.
43. ВРП затвердила Положення № 3713/0/15-24, яке визначає порядок створення, фінансування, взаємодії служби дисциплінарних інспекторів ВРП (далі - служба дисциплінарних інспекторів, Служба) з іншими органами ВРП та процедури її діяльності.
44. Відповідно до пунктів 5.1-5.2 Положення № 3713/0/15-24 правовий статус дисциплінарних інспекторів визначається Законом № 889-VIII з урахуванням особливостей, встановлених Законом № 1798-VIII. Особливості діяльності дисциплінарних інспекторів визначаються Законом № 1798-VIII та цим Положенням.
45. Відповідно до пункту 7.6 Положення № 3713/0/15-24 питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності керівника Служби, заступника керівника Служби, дисциплінарного інспектора, про закриття дисциплінарного провадження вирішує ВРП відповідно до її Регламенту.
46. У главі 26 згаданого Регламенту встановлено порядок розгляду Радою питань про призначення, переведення, оцінювання, присвоєння рангу державного службовця, дисциплінарну відповідальність, звільнення стосовно осіб, суб`єктом призначення яких є Рада.
47. Зі змісту зазначеної глави Регламенту можна виокремити такі положення, що стосуються контексту спірних у цій справі правовідносин. Порушення або відмова в порушенні дисциплінарного провадження стосовно осіб, суб`єктом призначення яких є Рада, притягнення їх до дисциплінарної відповідальності або закриття дисциплінарного провадження, а також їх звільнення здійснюються за рішенням Ради. Дисциплінарне провадження стосовно дисциплінарного інспектора Ради здійснюється відповідно до Закону № 889-VIII з урахуванням особливостей, визначених Законом № 1798-VIII та Порядком№ 1450/0/15-25. Скарга (заява, звернення) на дії осіб, суб`єктом призначення яких є Рада, передається члену Ради, визначеному автоматизованою системою розподілу справ, для підготовки відповідного проєкту рішення Ради протягом десяти днів із моменту надходження до Ради заяви / подання, скарги, звернення, пропозиції. Питання про порушення дисциплінарного провадження або відмову в порушенні дисциплінарного провадження, притягнення до дисциплінарної відповідальності або закриття дисциплінарного провадження розглядаються Радою на засіданні у пленарному складі в порядку, визначеному пунктом 10.4 Регламенту. У рішенні Ради про порушення або відмову в порушенні дисциплінарного провадження зазначається, зокрема, підстава або про відсутність підстав для порушення дисциплінарного провадження з відображенням конкретних фактів або із зазначенням про відсутність фактів, які свідчать про наявність або відсутність у діях особи ознак дисциплінарного проступку.
48. Отже, дисциплінарне провадження щодо дисциплінарного інспектора ВРП здійснює суб`єкт його призначення - Рада відповідно до Закону № 889-VIII з урахуванням особливостей, визначених Законом № 1798-VIII та Порядком№ 1450/0/15-25, з урахуванням особливостей правового регулювання державної служби в системі правосуддя, визначених законодавством.
49. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення ВРП від 03 березня 2026 року № 321/0/15-26 є актом індивідуальної дії, оскільки визначає права та обов`язки конкретної особи - дисциплінарного інспектора ОСОБА_2.
50. Індивідуальний акт ? це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (ухвалений) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України). 
51. В абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 Конституційний Суд України зауважив, що «за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».
52. Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. До того ж такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
53. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
54. Правила частини першої статті 78 Закону № 889-VIII визначають, що рішення про накладення дисциплінарного стягнення може бути оскаржено державними службовцями до суду.
55. Тож і нормами Закону № 889-VIII передбачено право на судове оскарження винятково для державних службовців щодо ухвалених стосовно них рішень про накладення дисциплінарного стягнення, а не для скаржників, які ініціювали розгляд дисциплінарної справи.
56. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що позивач хоча і наділений правом подати скаргу на дії або бездіяльність дисциплінарного інспектора Ради та ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, але не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення цієї посадової особи до дисциплінарної відповідальності. 
57. Подання дисциплінарної скарги не є і не може бути способом захисту прав скаржника в інших правовідносинах, факт притягнення чи непритягнення дисциплінарного інспектора Ради до дисциплінарної відповідальності не призводить до зміни обсягу прав і обов`язків скаржника в матеріальних чи процесуальних правовідносинах, учасником яких є скаржник. Роль скаржника у поданні дисциплінарної скарги до ВРП зводиться до інформування компетентного органу про можливі факти неналежного виконання службових обов`язків посадовою особою системи правосуддя, призначення якої (особи) віднесено до повноважень ВРП. Водночас саме Рада самостійно вирішує питання як про наявність чи відсутність підстав для порушення дисциплінарного провадження, так і про наявність чи відсутність підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності такої особи.
58. Оскаржуване в цій справі рішення ВРП не породжує, не змінює і не припиняє прав чи обов`язків позивача, зазначене рішення щодо позивача не застосоване, позивач не є учасником правовідносин, в яких зазначене рішення застосовується, що унеможливлює оскарження в судовому порядку цього акта Ради позивачем.
59. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією із цілей таких обмежень є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів, зокрема як у цій справі. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.
60. З таким підходом Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 990/472/25 (постанова від 09 квітня 2026 року), правовідносини у якій є подібними: стосуються оскарження заявником рішення ВРП про відмову в порушенні дисциплінарного провадження стосовно дисциплінарного інспектора.
61. Велика Палата Верховного Суду також вважає непереконливим довід позивача про те, що сама ВРП у тексті оскаржуваного рішення від 03 березня 2026 року № 321/0/15-26 фактично визнала право скаржника на судове оскарження, зазначивши про необхідність оскарження попереднього рішення від 02 жовтня 2025 року № 2058/0/15-25 у порядку статті 35 Закону № 1798-VIII. Стаття 35 Закону № 1798-VIII визначає загальний порядок оскарження рішень ВРП їхніми адресатами і не встановлює самостійного права скаржника (третьої особи) на судовий контроль за рішеннями, ухваленими за результатами розгляду його скарги.
62. Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відмова у відкритті провадження спричинила обмеження доступу до правосуддя, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на практику ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним, воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, крім того, необхідно обґрунтувати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
63. У контексті зазначеного не можна погодитися з доводами скаржника й про те, що суд обмежив його право на доступ до суду. Судове рішення суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження зумовлене не небажанням суду з якихось причин розглядати позовні вимоги ОСОБА_1 , а тим, що позивач не дотримався установлених законом порядку та умов звернення до суду за захистом порушеного права. Загалом право позивача на звернення до суду ніким не було обмежене.
64. Приписи статті 55 Конституції України та статті 5 КАС України, які гарантують і передбачають право на судовий захист і можливість звернення до суду за захистом порушеного права, вимагають воднораз, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим, і таке порушення прав має бути реальним, а не ілюзорним, має стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
65. Відтак звернення до адміністративного суду за захистом «порушеного права» у сфері публічно-правових відносин передбачає спочатку реальне його [«права»] існування (тобто яке випливає з нормативно-правового регулювання; яке можна довести), відтак - реальне його [права] порушення з боку суб`єкта владних повноважень; таким, що спричиняє настання юридичних наслідків безпосередньо для особи, яка звертається до суду.
66. Звернення особи (громадянина) шляхом подання скарги до державного органу, яким у нашому випадку є ВРП, з проханням про «втілення» відповідних приписів Закону № 1798-VIII не може позиціонуватися (використовуватися) як спосіб змусити державний орган діяти певним чином, як і не наділяє у такий спосіб цю особу (заявника) «суб`єктністю» у правовідносинах (процесах), які апріорі цього не передбачають.
67. Також не можна погодитися з доводами позивача про порушення його права на належне державне управління (урядування), яке є фундаментальним правом громадянина у демократичному суспільстві. За наявної в цій справі ситуації позивач, звертаючись до адміністративного суду, переконує у неналежному розгляді своєї скарги та вимагає повторного її розгляду, намагається в такий спосіб захистити не право на належний розгляд скарги, а за посередництвом адміністративного суду домогтися того, щоб ВРП реалізувала свої повноваження в частині притягнення дисциплінарного інспектора до відповідальності.
68. Зазначене унеможливлює висновок про те, що позивач захищає саме свій «законний інтерес», адже останній він розглядає у спонуканні державного органу до застосування дисциплінарних заходів до іншої особи, що, однак, не є тим індивідуалізованим (персоніфікованим) правом чи інтересом, який захищає суд у розумінні статті 55 Конституції України та статті 5 КАС України.
69. Такий висновок узгоджується з підходом Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17.
70. У контексті наведеного Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що форму юрисдикційного захисту визначає (диктує) зміст порушеного права. Останнє визначається насамперед на основі нормативно-правового регулювання відносин, з яких виник спір. Подання скарги щодо дисциплінарного інспектора не передбачає надання заявнику певної «суб`єктності» у публічних правовідносинах, які стосуються діяльності ВРП і служби дисциплінарних інспекторів, зокрема в частині притягнення дисциплінарного інспектора до відповідальності. 
71. Із цієї причини подання скарги як спосіб звернення громадянина до державного органу не змінить змісту цих правовідносин, як і не створить умов (ситуації), за яких (якої) - коли скарга не спричинить очікуваного (бажаного) результату - виникне право на захист «порушеного права» шляхом вимоги про «повторний розгляд скарги», під яким імпліцитно закріплена вимога (бажання) отримати правову оцінку суду щодо обставин, які викладені у скарзі ОСОБА_1 щодо наявності в діях дисциплінарного інспектора ОСОБА_2 ознак дисциплінарного проступку.
72. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
73. У контексті цих правовідносин поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають не лише під юрисдикцію адміністративних судів, а й узагалі не підлягають судовому розгляду.
74. Відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України. Оскільки спір, за вирішенням якого звернувся позивач, не підлягає судовому розгляду, суд обґрунтовано не зазначив, до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення.
75. Велика Палата Верховного Суду також вважає непереконливим посилання позивача на постанову від 15 травня 2025 року у справі № 990/70/25. У тій справі суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження з позову щодо оскарження нормативно-правового акта ВРП (Положення про Службу судової охорони), яке, на думку позивача, порушувало його право на незалежний суд. Велика Палата скасувала ухвалу про відмову у відкритті провадження, оскільки позивач у позовній заяві чітко визначив суб`єкта владних повноважень, зазначив, яким саме рішенням та яке його право порушено, а суд першої інстанції на стадії відкриття провадження зробив висновок про незастосовність оспорюваного акта до позивача, не перевіривши цього питання по суті.
76. Отже, у справі № 990/70/25 йшлося про нормативно-правовий акт, потенційна сфера дії якого поширювалася на невизначене коло осіб, зокрема на позивача. Натомість у цій справі оскаржуване рішення ВРП від 03 березня 2026 року № 321/0/15-26 є актом індивідуальної дії, адресованим конкретній особі (дисциплінарному інспектору ОСОБА_2 ), і за своєю правовою природою не може стосуватися прав чи інтересів ОСОБА_1 . Тому правовідносини у справі № 990/70/25 є відмінними від спірних у цій справі, а висновок про необхідність відкриття провадження й перевірки питання про порушене право по суті не може бути застосований до ситуації, коли вже з характеру оскаржуваного акта очевидно, що він не породжує, не змінює і не припиняє прав позивача.
77. Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків, яких дійшов суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
78. Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
79. Велика Палата Верховного Суду вважає, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, а тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26березня 2026 року в адміністративній справі № 990/88/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач О. А. Губська 
Судді:О. О. Банасько  О. В. Білоконь  О. Л. Булейко  М. М. Гімон  А. А. Ємець  В. В. Король  О. В. Кривенда  М. В. Мазур  Н. М. Мартинюк  К. М. Пільков  С. О. Погрібний  Н. С. Стефанів  Т. Г. Стрелець  О. В. Ступак  М. Ю. Тітов  І. В. Ткач  В. Ю. Уркевич