УХВАЛА
30 квітня 2026 року 
м. Київ
справа №990/146/26
адміністративне провадження №П/990/146/26
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Блажівська Н.Є.
суддів: Білоуса О.В., Васильєвої І.А., Шишова О.О., Желтобрюх І.Л.
перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісія суддів України про визнання протиправними та скасування рішень,
УСТАНОВИВ:
29 квітня 2026 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , Позивач) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України, Комісія, Відповідач), в якій вона просить:
- визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення ВККС України від 15 січня 2026 року №10/ас-26 «Про встановлення результатів спеціальної перевірки, дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 №94/зп-23»;
- зобов`язати ВККС України повторно оцінити відповідність кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 критеріям особистої компетентності, соціальної компетентності, а також доброчесності і професійної етики з урахуванням висновків, викладених судом;
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України №105/ас-26 від 30 березня 2026 року «Про підтвердження здатності кандидата на посаду судді ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 № 94/зп-23 (зі змінами)»;
- зобов`язати ВККС України у пленарному складі повторно розглянути питання щодо підтвердження здатності ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді з урахуванням правової оцінки, наданої у рішенні Верховного Суду.
Справа підсудна Верховному Суду як суду першої інстанції відповідно до частини четвертої статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України визначені статтею 266 КАС України.
Зокрема частиною першою цієї статті встановлено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 4) законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат; 5) законності бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
Відповідно до частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;
5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Частиною другою статті 171 КАС України визначено, що суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
За змістом частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини 8 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України під час процедури проведення добору кандидатів на посаду судді, конкурсу на посаду судді чи призначення на посаду судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлюється місячний строк.
Як встановлено з матеріалів позовної заяви, Позивач звернулася до Верховного Суду з вимогами про визнання протиправними та скасування двох рішень ВККС України, ухвалених у межах однієї конкурсної процедури: рішення від 15 січня 2026 року № 10/ас-26 про встановлення результатів спеціальної перевірки, дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання, а також рішення від 30 березня 2026 року №105/ас-26, яким за результатами розгляду питання у пленарному складі визнано, що Позивач не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді.
Колегія суддів зазначає, що позовну заяву подано до Верховного Суду 29 квітня 2026 року. Відтак, з урахуванням установленого частиною восьмою статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду, у частині вимог щодо рішення ВККС України від 30 березня 2026 року № 105/ас-26 немає підстав вважати, що такий строк Позивачем не дотримано.
Натомість щодо рішення ВККС України від 15 січня 2026 року № 10/ас-26 Позивач, вважаючи, що пропуск строку звернення зумовлений об`єктивними та поважними причинами, що випливають із правової природи процедури кваліфікаційного оцінювання судді, вказала, що це рішення опубліковано на офіційному вебсайті Комісії, а також надано їй у відповідь на заяву від 29 січня 2026 року лише 4 лютого 2026 року, при цьому дата складення повного тексту зазначеного рішення та дата його офіційного оприлюднення на сайті ВККС України не були зазначені.
Позивач наголошує, що лише за результатами пленарного засідання Комісії було ухвалено остаточне рішення, яким її визнано такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді. Саме це рішення безпосередньо вплинуло на її права, законні інтереси та правовий статус, а тому саме з моменту його ухвалення порушення її прав набуло завершеного характеру. До прийняття остаточного рішення Позивач, за її твердженням, була об`єктивно позбавлена можливості належним чином оцінити обсяг порушення своїх прав, визначити повний предмет та межі судового оскарження, а також ефективно реалізувати право на судовий захист. У зв`язку з цим, на думку Позивача, перебіг строку звернення до суду не може розглядатися ізольовано від завершення всієї процедури кваліфікаційного оцінювання.
Крім того, Позивач вказує, що звернення до суду на стадії незавершеної процедури створювало реальний ризик порушення принципів неупередженості та об`єктивності, оскільки ті самі члени Комісії продовжували брати участь у прийнятті остаточного рішення щодо неї. За таких умов вона була поставлена перед дилемою між реалізацією права на судовий захист та необхідністю збереження гарантій неупередженого розгляду в межах самої процедури оцінювання.
Також Позивач зазначає, що законодавчо передбачена процедура кваліфікаційного оцінювання, яка включає послідовне проходження стадії дослідження досьє, співбесіди, визначення результатів оцінювання, а в подальшому - вирішення питання щодо підтвердження здатності кандидата здійснювати правосуддя в апеляційному суді, за наявності значного проміжку часу між цими етапами, фактично створює ситуацію, за якої кандидат може обґрунтовано утримуватися від оскарження проміжного рішення через ризик впливу такого оскарження на остаточне рішення пленарного складу Комісії.
Посилаючись на статтю 55 Конституції України, статті 2, 6 КАС України, а також статті 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Позивач вважає, що держава зобов`язана забезпечити їй ефективний доступ до правосуддя та ефективний засіб юридичного захисту, а формальне застосування процесуального строку без урахування наведених обставин призведе до непропорційного обмеження права на доступ до суду, що суперечить принципу верховенства права.
Отже, на думку Позивача, пропуск строку звернення до суду з позовними вимогами, що стосуються оскарження рішення ВККС України № 10/ас-26 від 15 січня 2026 року, є наслідком об`єктивних обставин, пов`язаних із завершенням єдиної процедури кваліфікаційного оцінювання та ризиком порушення принципів неупередженості й об`єктивності членів Комісії, а не проявом недбалості чи зловживання процесуальними правами.
З урахуванням цього Позивач у клопотанні просить:
- визнати поважними причини пропуску строку на подання позовної заяви ОСОБА_1 до ВККС України про визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення ВККС України № 10/ас-26 від 15 січня 2026 року, зобов`язання ВККС України повторно оцінити відповідність кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 критеріям особистої компетентності, соціальної компетентності, а також доброчесності і професійної етики з урахуванням висновків, викладених судом;
- поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом до ВККС України про визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення ВККС України № 10/ас-26 від 15 січня 2026 року, зобов`язання ВККС України повторно оцінити відповідність кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 критеріям особистої компетентності, соціальної компетентності, а також доброчесності і професійної етики з урахуванням висновків, викладених судом.
Надаючи правову оцінку таким доводам у контексті поважності підстав пропуску строку звернення до суду колегія суддів зазначає таке.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Установлення процесуальних строків законом і судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.
З аналізу зазначених законодавчих норм слідує, що у випадку, коли особа вважає, що її права були порушені, вона має право звернутися до суду в більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку, за відсутності поважних причин, позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлене специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Оскільки цей спір виник у справі щодо оскарження рішення ВККС України під час процедури проведення добору кандидатів на посаду судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до спірних відносин застосовується місячний строк звернення до адміністративного суду.
Частиною шостою статті 161 КАС України зазначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Отже, згідно із зазначеними нормами, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, то його строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому слово «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Поняття «поважні причини пропуску процесуальних строків» є оціночним, а вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку покладається на розсуд суду.
Суд зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводити ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду.
Зі змісту рішення Комісії від 15 січня 2026 року № 10/ас-26, пункт 2 якого оскаржує Позивач, вбачається, що Позивач особисто брала участь у засіданні Комісії у складі колегії, яке відбулося 15 січня 2026 року, надавала пояснення стосовно обставин, викладених у висновку Громадської ради доброчесності, та була обізнана з висновками, прийнятими Відповідачем за результатами проведеного засідання.
Суд наголошує на тому, що відповідно до пункту 107 Регламенту ВККС України від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (в редакції рішення ВККС України від 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23) копія рішення Комісії надається особі, стосовно якої його ухвалено, за відповідним зверненням такої особи.
Відтак, ВККС України надсилає рішення лише у випадку, якщо особа звернулася з проханням про його надання.
При цьому рішення ВККС України від 15 січня 2026 року № 10/ас-26 опубліковано на офіційному вебсайті Комісії і доступ до такої інформації є вільним, а Позивач його отримала, як самостійно нею зазначено у позовній заяві з наданням підтверджуючих доказів, 4 лютого 2026 року. 
Отже, Суд зазначає, що Позивач була обізнана про результати засідання ВККС України від 15 січня 2026 року.
Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги обізнаність позивачки, Суд вважає, що вона пропустила місячний строк звернення до суду щодо рішення ВККС України від 15 січня 2026 року № 10/ас-26, оскільки відповідний строк сплив, а позовну заяву подано до Верховного Суду 29 квітня 2026 року, тобто з пропуском визначеного КАС України строку.
Верховний Суд наголошує, що Суд перевіряє обставини пропуску строку на підставі клопотання особи, в якому наведено поважність причин пропуску такого строку та наданих нею доказів, яким може бути надано відповідну правову оцінку Судом.
При цьому під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Суд звертає увагу, що пропуск строку на звернення до адміністративного суду обумовлений не існуванням непереборних перешкод, а виключно пасивною поведінкою позивачки, що виключає можливість визнання причин пропуску строку поважними.
Безпідставне поновлення строків суперечить принципу юридичної визначеності, який є складовою верховенства права, та підриває засади res judicata. Адміністративне судочинство покликане забезпечувати стабільність публічно-правових відносин, а визнання «пасивної поведінки» достатньою підставою для поновлення строків створило б ризик фактичної безстроковості оскарження рішень, що неприпустимо.
У контексті наведених Позивачем доводів Суд вважав за необхідне звернути увагу на наступне правове регулювання. 
Відповідно до частини першої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів) (далі також - Закон №1402-VIII) Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити вмотивоване рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане двома третинами голосів призначених членів Комісії, але не менше ніж дев`ятьма голосами.
Відповідно до пункту 120 параграфу 9 розділу ІІ Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Комісії від 13 жовтня 2016 року №81/зп-16 (в редакції рішення Комісії від 19жовтня 2023 року №119/зп-23, зі змінами) (далі також - Регламент), висновок або інформація Громадської ради доброчесності розглядаються Комісією під час проведення співбесіди та дослідження досьє судді (кандидата на посаду судді) на відповідному засіданні з метою встановлення наявності або спростування обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики.
Як визначено абзацом першим пункту 123 параграфа 9 розділу ІІ Регламенту в редакції рішення Комісії від 11 січня 2024 року № 4/зп-2 якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, Колегія проводить оцінювання судді (кандидата на посаду судді) на відповідність критеріям, визначеним законом, та ухвалює рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (невідповідність судді займаній посаді) та внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади або вносить на розгляд Комісії у пленарному складі питання про підтвердження (непідтвердження) здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідність або невідповідність судді займаній посаді). 
Згідно з абзацом першим пункту 124 параграфу 9 розділу ІІ Регламенту рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідність судді займаній посаді), за наявності висновку Громадської ради доброчесності, приймається Комісією у пленарному складі згідно з абзацом другим частини першої статті 88 Закону №1402-VIII.
Відповідно до пункту 126 параграфу 9 розділу ІІ Регламенту у засіданні Комісії у пленарному складі з підстави, визначеної абзацом другим частини першої статті 88 Закону №1402-VIII, розгляду підлягають рішення Комісії, ухвалені у складі Колегії, про оцінювання судді (кандидата на посаду судді) на відповідність критеріям, визначеним законом; висновок Громадської ради доброчесності, пояснення судді (кандидата на посаду судді), інші обставини, документи та матеріали.
Пунктом 128 параграфу 9 розділу ІІ Регламенту передбачено, що за результатами засідання у пленарному складі з підстави, визначеної абзацом другим частини першої статті 88 Закону №1402-VIII, Комісія ухвалює одне з таких рішень: про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (відповідності судді займаній посаді); про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді (невідповідність судді займаній посаді та внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади).
Відповідно до пунктів 2.13- 2.17 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22 січня 2025 року № 20/зп-25 відповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики оцінюється (встановлюється) за такими показниками: незалежність, чесність, неупередженість, сумлінність, непідкупність та дотримання етичних норм і бездоганна поведінка у професійній діяльності та особистому житті.
Для оцінки відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики Комісією враховуються Єдині показники для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), затверджені Вищою радою правосуддя.
Показники, визначені пунктами 2.4, 2.8, 2.13 цього Положення, оцінюються за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє (досьє кандидата на посаду судді), та співбесіди.
Для встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання за визначеними цим Положенням показниками також може бути досліджено загальновідому і загальнодоступну інформацію.
У разі, якщо інформація (відомості, дані) стосовно судді (кандидата на посаду судді) стала відома під час проведення співбесіди, така інформація (відомості, дані), якщо це можливо, невідкладно долучається членом Комісії - доповідачем до суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) та досліджується для встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання.
Згідно з пунктами 5.9.-5.13. Положення про кваліфікаційне оцінювання Комісія керується презумпцією, відповідно до якої суддя (кандидат на посаду судді) відповідає критеріям доброчесності та професійної етики. Ця презумпція є спростовною, а рівень такої відповідності підлягає з`ясуванню під час кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді).
Суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики у разі встановлення невідповідності або наявності обґрунтованого сумніву в його відповідності хоча б одному показнику, визначеному пунктом 2.13 цього Положення. Такий суддя (кандидат на посаду судді), припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Частиною другою статті 88 Закону №1402-VIII передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: (1) склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; (2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання; (3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; (4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків (частина третя статті 88 Закону № 1402-VІІІ).
Згідно із частиною четвертою статті 101 Закону №1402-VIII палати та колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ухвалюють свої рішення від імені Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, зазначаючи склад палати чи колегії, який розглядав конкретну справу.
Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення, результати поіменного голосування членів Комісії. Рішення підписується головуючим і членами Комісії (палати, колегії), які брали участь у його ухваленні (частина п`ята статті 101 Закону №1402-VIII).
Цитованими нормами Закону №1402-VIII визначено повноваження Комісії щодо проведення кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді у межах конкурсу на заняття вакантної посади судді в апеляційному суді. Порядок проведення оцінювання визначено Законом №1402-VIII, яким також передбачено затвердження Регламенту та Положення.
Особливість спірних правовідносин зумовлена тим, що у межах передбаченої Законом №1402-VIII процедури проведення кваліфікаційного оцінювання, Регламентом та Положенням унормовано порядок ухвалення остаточного рішення Комісії про підтвердження або не підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за наявності висновку ГРД про те, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності. 
Отже, у контексті зазначених норм рішення колегії стосується безпосереднього оцінювання кандидата за визначеними законом критеріями та фіксації результатів такого оцінювання, зокрема у кількісному виразі, тоді як розгляд питання у пленарному складі Комісії за правилами абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII зумовлений насамперед наявністю висновку Громадської ради доброчесності про невідповідність судді (кандидата) критеріям професійної етики та доброчесності.
Отже, правовою підставою для винесення питання на розгляд Комісії у пленарному складі є саме існування відповідного висновку Громадської ради доброчесності, а не конкретна кількість балів, визначених колегією ВККС України під час проведення співбесіди чи дослідження досьє.
Таким чином, процедура пленарного розгляду є окремим передбаченим законом етапом реалізації спеціального повноваження Комісії щодо вирішення питання про можливість підтвердження здатності кандидата здійснювати правосуддя за наявності висновку Громадської ради доброчесності, що вказує на самостійний характер рішення колегії та рішення пленарного складу як окремих актів ВККС України.
Урахувавши зміст наведених норм у взаємозв`язку із наведеними Позивачем доводами щодо поважності підстав пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами, що стосуються оскарження пункту 2 рішення ВККС від 15 січня 2026 року № 10/ас-26, Суд зазначає таке.
Позивач не погоджується із зазначеним рішенням саме у взаємозв`язку з тим, що, на її переконання, бали виставлено без урахування усіх фактичних обставин у справі.
Разом з тим, безпосередня процедура ухвалення рішення у пленарному складі не зупиняла, не переривала та не змінювала перебіг процесуального строку звернення до суду щодо оскарження рішення колегії, про зміст, мотиви та правові наслідки якого Позивачу було відомо з моменту його отримання - 4 лютого 2026 року.
Таким чином, очікування завершення пленарної стадії, на переконання колегії суддів, за обставин наведених Позивачем, не може визнаватися об`єктивною та непереборною перешкодою для своєчасного звернення до суду з позовом щодо рішення колегії, а тому саме по собі не свідчить про наявність поважних причин для поновлення пропущеного строку звернення до суду.
Припущення Позивача про можливий негативний вплив звернення до суду з позовною вимогою, що стосувалась рішення ВККС від 15 січня 2026 року № 10/ас-26, на подальший розгляд її питання пленарним складом фактично зводяться до суб`єктивного сприйняття нею процесуальної ситуації та за обставин, що наведені Позивачем, не можуть визнаватися об`єктивною, непереборною чи юридично значимою перешкодою для своєчасного звернення до суду.
Суд також зазначає, що чинне законодавство не ставить реалізацію права на судовий захист у залежність від завершення усіх внутрішніх процедур суб`єкта владних повноважень, якщо відповідне рішення вже ухвалене, оформлене та породжує для особи правові наслідки. Відтак сама лише незгода Позивача з процесуальною побудовою кваліфікаційного оцінювання або її побоювання щодо потенційного ставлення членів Комісії у сукупності наведеного вище не можуть змінювати встановлені законом строки звернення до суду.
Отже, зазначені Позивачем обставини зводяться до власної тактики процесуальної поведінки та особистої оцінки можливих наслідків звернення до суду, що не може ототожнюватися з поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки такі причини мають бути об`єктивними, незалежними від волі особи та підтвердженими належними доказами.
Ураховуючи наведене у сукупності суд дійшов висновку, що Позивач у заяві про поновлення строку звернення до суду не навела змістовних і вагомих доводів щодо вчинення нею всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довела, що в цій справі можливість вчасного подання нею позовної заяви щодо визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення ВККС України від 15 січня 2026 року № 10/ас-26 «Про встановлення результатів спеціальної перевірки, дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 №94/зп-23» та зобов`язання ВККС України повторно оцінити відповідність кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 критеріям особистої компетентності, соціальної компетентності, а також доброчесності і професійної етики з урахуванням висновків, викладених судом не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивачки.
У цьому випадку пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку Позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі не є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду із відповідними позовними вимогами.
Аналогічні висновки щодо порядку обчислення строків звернення до суду у справах з подібними правовідносинами, а також оцінки поважності причин їх пропуску викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 9901/518/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 9901/520/19, від 30 вересня 2020 року у справі № 9901/68/20, від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 990/12/24 та від 14 листопада 2024 року у справі № 990/241/24.
Крім того, Суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 травня 2024 року у справі № 990/53/24 наголосила на необхідності наведення змістовних і вагомих доводів щодо вчинення усіх необхідних і можливих дій, які б указували на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку, зазначивши при цьому, що пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав не є поважною причиною для його поновлення.
Отже, вирішуючи питання поновлення строку на звернення до Суду із позовом у цій справі в частині, що стосуються оскарження рішення ВККС України від 15 січня 2026 року № 10/ас-26, колегія суддів не встановила обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення позивачки, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами. Обставини, на які посилається позивачка в обґрунтування недотримання нею строків звернення до суду, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та його поновлення.
Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Згідно з частинами першою та другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Враховуючи те, що позовна заява в частині позовних вимог, що стосуються рішення ВККС України від 15 січня 2026 року № 10/ас-26, подана поза межами строку звернення до суду, а наведені Позивачем причини пропуску строку звернення до суду є неповажними та належним чином необґрунтованими, її слід залишити без руху, надавши строк для усунення встановленого судом недоліку шляхом подання до суду обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами з наведенням інших підстав пропуску строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку.
Керуючись статтями 160, 161, 169, 171 КАС України,
УХВАЛИВ:
Визнати неповажними наведені ОСОБА_1 підстави пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами про: визнання протиправним та скасування пункт 2 рішення ВККС України від 15 січня 2026 року № 10/ас-26 «Про встановлення результатів спеціальної перевірки, дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 №94/зп-23»; зобов`язання ВККС України повторно оцінити відповідність кандидата на посаду судді апеляційного загального суду Бальжик Олени Іванівни критеріям особистої компетентності, соціальної компетентності, а також доброчесності і професійної етики з урахуванням висновків, викладених судом.
Позовну заяву ОСОБА_1 залишити без руху.
Надати ОСОБА_1 десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення виявлених недоліків.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі, якщо недоліки позовної заяви не буде усунуто у зазначений строк, а також якщо причини пропуску строку будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська 
Судді: О.В. Білоус
І.А. Васильєва
І.Л. Желтобрюх
О.О. Шишов