номер провадження справи 15/30/26

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2026 Справа № 908/538/26
м. Запоріжжя Запорізької області 
Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова І.С., розглянувши матеріали
за позовом Приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Уніка”, 04112, м. Київ, вул. О.Телеги, 6-В
до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 
про стягнення коштів

без повідомлення (виклику) учасників справи

установив
03.03.2026 через підсистему “Електронний суд” до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Уніка” (вих. № 1137/1-2, сформована у підсистемі 02.03.2026) до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку суброгації в розмірі 103 309,82 грн. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 03.03.2026 здійснено автоматизований розподіл зазначеної позовної заяви між суддями, присвоєно їй єдиний унікальний номер судової справи 908/538/26 та визначено до розгляду судді Зінченко Н.Г.
Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Запорізької області від 09.03.2026 № П-40/26, враховуючи тимчасову непрацездатність судді Зінченко Н.Г., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 908/538/26.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 09.03.2026 вищезазначену справу передано на розгляд судді Горохову І.С. 
Ухвалою суду від 11.03.2026 позовна заява була залишена без руху для усунення недоліків, допущених позивачем.
13.03.2026 через підсистему “Електронний суд” від Приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Уніка” надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 23.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/538/26 в порядку спрощеного позовного провадження. Присвоєно справі номер провадження 15/30/26. Постановлено здійснювати розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи. Розгляд справи по суті розпочнеться через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі № 908/538/26.
Запропоновано відповідачу надати у строк до 22.04.2026, відповідно до ст. 165 ГПК України, відзив на позовну заяву разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача або визнання позовних вимог, якщо такі докази не надані позивачем. Копію зазначеного документа направити на адресу позивача, докази направлення надіслати суду.
Запропоновано позивачу у строк до 07.05.2026 у разі отримання відзиву на позов надати суду відповідь на відзив, оформлену згідно із вимогами ст. 166 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтується відповідь позивача, якщо такі докази не надані відповідачем, а також надіслати на адресу суду докази, що підтверджують надіслання відповіді на відзив і доданих до нього доказів відповідачу.
Запропоновано відповідачу відповідно до ст. 167 ГПК України надати у строк до 22.05.2026 заперечення разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтується заперечення відповідача, якщо такі докази не надані відповідачем.
Позов заявлено з наступних підстав: внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, застрахованому транспортному засобу завдано механічних ушкоджень. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, власник транспортного засобу вантажного автомобілю, що належить військовій частині не був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Сума виплаченого страхового відшкодування, підлягає стягненню з відповідача. 
Відповідач щодо позову заперечив з наступних підстав: вважає, що оскільки вина та протиправність поведінки встановлено постановою районного суду про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , то він і має бути належним відповідачем у даній справі з урахуванням статей 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування». Просить відмовити в позові та залучити в якості співвідповідача ОСОБА_1 . 
Позивач надав відповідь на відзив та зазначив, що оскільки військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України. Положення статей 1187, 1188ЦК України є спеціальним по відношенню до статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Оскільки транспортний засіб перебуває на обліку військової частини, саме військова частина повинна нести відповідальність за спричинену шкоду. 
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч. ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
З урахуванням заяв по суті справи, обставин справи та наданих доказів, суд щодо спору зазначає наступне. 
26 грудня 2022 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Західнадрасервіс» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО Corporate» № 347002/4100/0000111 (договір).
Предметом договору були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням, зокрема транспортним засобом «RENAULT LOGAN» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 (застрахований автомобіль).
Відповідно до умов договору страхування та статті 92 Закону України «Про страхування» позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити страхове відшкодування.
За змістом пункту 1.3 договору, страховим ризиком є, зокрема, дорожньо - транспортна пригода.
Відповідно до відповіді від Національної поліції України, ідентифікатор картки дорожньо - транспортної пригоди в системі НПУ № 3023069565012616 на А/дорога М-06 - Київ - Чоп (на м. Будапешт) 08 березня 2023 року відбулася дорожньо - транспортна пригода за участі двох транспортних засобів: вантажного «КАМАЗ 45142», номерний знак НОМЕР_3 , що належить ВЧ НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та легкового автомобіля «RENAULT LOGAN» державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить ТОВ «Західнадрасервіс» під керуванням ОСОБА_2 . 
Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 п. п. 2.3.б., 12.1., 13.1. Правил дорожнього руху України.
Відповідно до постанови Пустомитівського районного суду Львівської області по справі № 450/1307/23 від 11 квітня 2023 року про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає в АДРЕСА_2 ) за ст. 124 КУпАП встановлено: « 08.03.2023 року о 09 год. 50 хв. на А/Д М06 Київ-Чоп, 551 км. + 500 м., водій ОСОБА_1 , керуючи ТЗ КАМАЗ 45.142 н.з. НОМЕР_3 не був уважний не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з ТЗ RENAULT LOGAN д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався попереду, від чого ТЗ отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. Такими своїми діями водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. п. 2.36, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України. 
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будучи належним чином повідомленим про місце та час судового розгляду.
Дане правопорушення та вина водія ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджується: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ № 053912 від 08.03.2023 року; схемою місця ДТП; письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 08.03.2023 року; письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 08.03.2023 року».
Відповідно до постанови Пустомитівського районного суду Львівської області по справі № 450/1307/23 від 11 квітня 2023 року, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 гривень в дохід держави.
Постанова не була оскаржена та набрала законної сили 22 квітня 2023 року.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, застрахованому транспортному засобу «RENAULT LOGAN» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , було завдано механічних ушкоджень. Відповідно до чого Страхувальник зазнав матеріального збитку.
08 березня 2023 року потерпілий від дорожньо-транспортної пригоди, звернувся до Страховика ПрАТ «СК «УНІКА» з заявою № 8832796329 про подію з ознаками страхового випадку згідно договору «КАСКО» № 347002/4100/0000111.
Для встановлення характеру та розміру шкоди, заподіяної власнику автомобіля «RENAULT LOGAN» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 ПрАТ «СК «УНІКА» проведено огляд пошкодженого транспортного засобу, про що складено 08 березня 2023 року Акт огляду транспортного засобу та замовлено проведення експертного автотоварознавчого дослідження (оцінки) колісного транспортного засобу у Товаристві з обмеженою відповідальністю «СЗУ Україна».
Відповідно до Звіту № 22557 Товариства з обмеженою відповідальністю «СЗУ Україна» про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 26 березня 2023 року, ремонтної калькуляції системи AUDATEX № 8832796329 від 26 березня 2023 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «RENAULT LOGAN» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 складає 132 309,94 грн.
Відповідно до рахунку-фактури Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.Р.К.» № ТОВ0000133 від 08 березня 2023 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «RENAULT LOGAN» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , складає 103 309,82 грн.
Як вбачається зі страхового акту № 8832796329 від 29 березня 2023 року, виконуючи взяті на себе зобов`язання по договору, Страховиком - ПрАТ «СК «УНІКА» прийнято рішення про визнання вказаної події страховим випадком та виплату страхового відшкодування за Договором в розмірі 103 309,82 грн, шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.Р.К.», що підтверджується платіжною інструкцією № 080965 від 30 березня 2023 року.
Положеннями ст. 94 Закону України «Про страхування» передбачено, що розмір страхової суми визначається за домовленістю між страховиком та страхувальником або відповідно до законодавства під час укладення договору страхування або внесення змін до такого договору.
Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» виконало свої зобов`язання перед страхувальником, згідно з умовами договору страхування.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. 
З урахуванням ст. 21 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. 
На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, власник транспортного засобу - вантажного автомобілю «КАМАЗ 45142», номерний знак НОМЕР_3 , що належить військовій частині НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) яким керував ОСОБА_1 , не був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майновогострахування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Як передбачено ст. 108 Закону України "Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду. Такі правовідносини є заснованими на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати ' Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 910/2603/17 та від 04.07.2018року у справі № 755/18006/15-ц; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.01.2019року у справі № 755/9320/15-ц.
Відповідно до п. 1.6 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. 
Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
Як передбачено ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частині залежно від обставин, що мають істотне значення (п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).
Отже, зі змісту наведених положень слідує, що у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальних принципах вини, а саме:
1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;
2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;
3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі №910/3864/19.
Відповідно до постанови Пустомитівського районного суду Львівської області по справі № 450/1307/23 від 11 квітня 2023 року, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок вини водія ОСОБА_1 , який на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди керував транспортним засобом марки «КАМАЗ 45142», номерний знак НОМЕР_3 , що належить військовій частині НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ), в силу виконання службових обов`язків перед В/Ч НОМЕР_1 , працюючи в ній водієм.
Водій ОСОБА_1 , відповідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 лютого 2023 року № 36, як військовослужбовець вибув у службове відрядження. Відповідно Дорожнього листа № 321 військової частини НОМЕР_1 водій ОСОБА_1 виконував свої функціональні обов`язки.
Положення ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).
В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.
Таким чином, аналіз зазначених норм права свідчить про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Згідно із частиною дев`ятою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», особи, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Положеннями частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Положення частини першої статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частини другої статті 1187 ЦК України).
В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.
Таким чином, аналіз зазначених норм права свідчить про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Органами, які здійснюють управління військовим майном, згідно зі статтею 2 Закону
України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
За приписами статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси тощо), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.
Відповідно до положень частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами Збройних Сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Згідно із частиною першою статті 137 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц.
Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювана, а на іншу вказану у законі особу власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювана.
Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.
Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку,
Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини першої статті 1172 ЦК України та частини другої статті 1187 ЦК України.
Положення частини першої статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1187 ЦК України).
В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.
Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Таким чином, положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.
Зазначена вище позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-108цс13.
Наявними матеріалами справи підтверджується та не оспорюється відповідачем, що транспортний засіб «КАМАЗ 45142» номерний знак НОМЕР_3 належав Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується, зокрема, відповіддю від НПУ.
Оскільки Військова частина № НОМЕР_1 є юридичною особою, а транспортний засіб, на якому військовослужбовець ОСОБА_1 скоїв ДТП, був на обліку та в оперативному управлінні цієї військової частини, відповідальність за шкоду, спричинену ТОВ «Західнадрасервіс», повинна нести військова частина, за якою зареєстровано джерело підвищеної небезпеки - транспортний засіб «КАМАЗ 45142» номерний знак НОМЕР_3 .
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 426/5409/15-ц.
Відповідно зі ст. 993 Цивільного Кодексу України та ст. 108 Закону України «Про страхування» передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Розрахунок суми, що стягується:
- загальна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «КАМАЗ 45142», номерний знак НОМЕР_3 , складає (на підставі Рахунку СТО) = 103 309,82 грн;
- страхова сума за договором (п. 6.4) = 258 750,00 грн;
- франшиза, згідно з умовами договору (п. 10) = 0,00 грн;
- сума виплаченого страхового відшкодування ПрАТ «СК «УНІКА» = 103 309,82 грн;
- решта, що підлягає відшкодуванню безпосередньо відповідачем 103 309,82 грн.
Таким чином, до ПрАТ «СК «Уніка» перейшло право вимоги до відповідача на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 108 Закону України «Про страхування» - в порядку суброгації.
Відтак, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати, тобто в сумі 103 309,82 грн, до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
За загальним правилом, майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України).
Враховуючи положення частин 1, 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема при використанні транспортних засобів), відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювана та шкодою; 4) вини.
- протиправною поведінкою є порушення правил дорожнього руху водієм ОСОБА_1 , зазначене у постанові Пустомитівського районного суду Львівської області по справі № 450/1307/23 від 11 квітня 2023 року
- наявність шкоди (механічні пошкодження внаслідок ДТП та понесені витрати на відновлення застрахованого транспортного засобу;
- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою (порушення правил дорожнього руху водієм ОСОБА_1 , що стало причиною ДТП та завданням шкоди майну Страхувальника);
- вина (порушення правил дорожнього руху водієм ОСОБА_1 , які спричинили ДТП) встановлена у постанові Пустомитівського районного суду Львівської області по справі № 450/1307/23 від 11 квітня 2023 року.
26 листопада 2025 року з метою досудового врегулювання спору, на адресу Міністерства оборони України було направлено досудову вимогу № 33678 про відшкодування збитків, однак ніяких дій зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості в досудовому порядку проведено не було.
09 грудня 2025 року від командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 надійшов лист-відповідь на досудову вимогу (вих. № 681/185/10/36/1780/пс) відповідно якої останній вважає, що належним відповідачем у справі повинен бути страховик (МТСБУ) який повинен нести основний тягар відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої щодо пошкодженого автомобіля та зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону № 1961, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду страховим компаніям.
ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» 16 січня 2025 року зверталося до МТСБУ з заявою № 33678 на виплату страхового відшкодування по справі, проте 10 лютого 2025 року отримало лист Про відмову у відшкодуванні шкоди (номер справи в МТСБУ : 114309) у якому МТСБУ зазначає, що можлива наявність у ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій не достатня підстава для здійснення МТСБУ відшкодування, оскільки згідно п. 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата МТСБУ за таких громадян України здійснюється за умови особистого керування належного їм транспортного засобу. Відповідно до наявних в матеріалах справи документів, транспортний засіб марки КАМАЗ з номерним знаком НОМЕР_3 є власністю військової частини НОМЕР_5 і, таким чином, на ОСОБА_1 не розповсюджується положення пункту 13.1 статті 13 Закону.
Враховуючи доведений факт вини ОСОБА_1 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої застрахований автомобіль отримав механічні пошкодження, між діями відповідача (порушенням правил дорожнього руху) та наслідками в результаті дорожньо-транспортної пригоди у вигляді пошкодження автомобіля є прямий причинний зв`язок, що є підставою для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду.
Відповідно до 4.1 статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зазначено, що відповідно до приписів статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець, а тому шкода, завдана внаслідок дорожньо- транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Водій ОСОБА_1 , відповідно Дорожнього листа № 321 військової частини НОМЕР_1 виконував свої функціональні обов`язки.
Таким чином, оскільки, відповідно відповіді від Національної поліції України, ідентифікатор картки дорожньо - транспортної пригоди в системі НПУ № 3023069565012616 транспортний засіб «КАМАЗ 45142», державний номерний знак НОМЕР_3 , перебуває на балансі військової частини НОМЕР_1 , то відтак саме до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) як законного володільця джерела підвищеної небезпеки та роботодавця ОСОБА_1 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» набуло право вимоги на відшкодування шкоди в порядку суброгації. 
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Заперечення відповідача щодо позову суд вважає безпідставними з урахуванням наведеного вище. Доказів перерахування коштів заявлених до стягнення відповідачем не надано. 
Суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. 
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати із сплати судового збору покладаються на відповідача.
Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» визначено, що у 2026 році прожитковий мінімум для працездатних осіб на одну особу становить у розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2026 року – 3328,00 грн. 
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі – застосовується коефіцієнт 0.8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Таким чином, розмір судового збору за подання позовної заяви з урахуванням положень статті 4 Закону України «Про судовий збір» становить 2662,40 грн (3328,00 грн х 0,8).
Позивачем сплачено 3328,00 грн судового збору за платіжною інструкцією № 001028 від 03.03.2028.
Позивач вправі повернути зайво сплачений судовий збір шляхом звернення до суду з відповідною заявою. 
Керуючись ст. ст. 123, 126, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
вирішив
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (вул. Олени Теліги, 6-В, корп. 4, м. Київ, 04112, ідентифікаційний код 20033533) страхове відшкодування в розмірі 103 309,82 грн (сто три тисячі триста дев`ять гривень 82 коп.). Видати наказ.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (вул. Олени Теліги, 6-В, корп. 4, м. Київ, 04112, ідентифікаційний код 20033533) судовий збір у розмірі 2662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 коп.). Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 22 травня 2026 року.

Суддя І. С. Горохов