ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 715/1386/25
провадження № 51-533км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Чернівецького апеляційного суду від 22 січня 2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024262020004414 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Коновка Кельменецького району Чернівецької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 листопада 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 332 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 9000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 153 000 гривень.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироку законної сили залишено у виді застави й покладено на ОСОБА_6 обов`язки: повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання чи роботи; з`являтися за першою вимогою до прокурора чи суду.
Після набрання вироком законної сили вирішено частину застави в розмірі 100 000 гривень, внесену 05.05.2025 ОСОБА_7 , звернути в дохід держави, а частину застави в розмірі 200 000 гривень повернути ОСОБА_7 .
Згідно з вироком ОСОБА_6 вчинив незаконне переправлення осіб через державний кордон України за попередньою змовою групою осіб, щодо кількох осіб, з корисливих мотивів за таких обставин.
У період часу з 20 грудня 2024 року по 21 грудня 2024 року ОСОБА_6 підшукав ОСОБА_8 , який будучи особою, яка на період дії правового режиму воєнного стану, мала намір виїхати за межі території України поза пунктом пропуску за попередньо обумовлену суму грошових коштів в розмірі 11 500 доларів США. 
21 грудня 2024 року неподалік ТЦ «Blockbuster», що по вул. С. Бандери, 36 в м. Києві, ОСОБА_8 передав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 11 000 доларів США, а ОСОБА_6 в свою чергу надав ОСОБА_8 військовий одяг для безперешкодного прибуття до м. Чернівці.
23 грудня 2024 року о 08.00 ОСОБА_6 на автомобілі «Audi» зустрів ОСОБА_8 на залізничному вокзалі м. Чернівці, й у салоні автомобіля ОСОБА_8 передав ОСОБА_6 решту грошових коштів в сумі 500 доларів США.
У подальшому на автозаправній станції «Steels», що по вул. Гагаріна, 29Б у м. Чернівці ОСОБА_6 передав невстановленій особі 11 000 доларів США, яка, діючи відповідно до узгодженого плану із ОСОБА_6 та використовуючи транспортний засіб марки «Mersedes Vito», перевезла ОСОБА_8 до готелю «Gold Georg Palace», що по вул. Ентузіастів, 3Г у м. Чернівці, звідки близько 14:30 вони вирушили у напрямку місця перетину державного кордону, де було проведено інструктаж і надані поради ОСОБА_8 щодо незаконного переправлення через державний кордон України.
В подальшому ОСОБА_8 різними транспортними засобами з невстановленими особами прямував до перетину державного кордону України, й 23 грудня 2024 року близько 19:50 в напрямку 824 прикордонного знаку у межах с. Багринівка Чернівецького району Чернівецької області його було затримано на відстані 10 метрів від державного кордону прикордонним нарядом НОМЕР_1 прикордонного загону. 
Вироком Чернівецького апеляційного суду від 22 січня 2026 року вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання скасовано та ухвалено новий вирок.
ОСОБА_6 за ч.3 ст.332 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України призначено покарання у виді штрафу в розмірі 9000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 153 000 грн, із позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з наданням логістичних послуг та перевезенням пасажирів в прикордонних районах України, на строк 3 роки та з конфіскацією всього належного йому майна, окрім житла. В іншій частині вирок залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування вироку апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого й тяжкості кримінального правопорушення через м`якість з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
Не оспорюючи наявності підстав для застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_6 основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 332 КК України, прокурор не погоджується з рішенням апеляційного суду щодо достатності підстав для призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції цієї статті, а саме штрафу.
Вказує, що суд апеляційної інстанції, погодившись із рішенням про призначення ОСОБА_6 основного покарання у виді штрафу, належним чином не врахував, що ним вчинено умисний, корисливий злочин, який відноситься до категорії тяжких, за вчинення якого передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років.
Не враховано апеляційним судом підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення в умовах воєнного стану та мобілізації; не надано належної оцінки обставинам та характеру вчиненого кримінального правопорушення, зокрема тій обставині, що ОСОБА_6 , скориставшись складною ситуацією в країні, з корисливих мотивів, за значну суму коштів (11 500 доларів США) намагався незаконно переправити через державний кордон України чоловіка призивного віку.
Призначаючи ОСОБА_6 основне покарання у виді штрафу, апеляційний суд взяв до уваги, що він є учасником бойових дій, нагороджений відзнакою МО України медаллю «Захиснику України», однак при цьому не врахував, що зазначені обставини не запобігли вчиненню ним кримінального правопорушення у сфері недоторканості державних кордонів, забезпечення призову та мобілізації.
Крім того, не встановлення органом досудового розслідування на цей час інших осіб, які разом з ОСОБА_6 брали участь у незаконному переправленні ОСОБА_8 через державний кордон, не може впливати на обраний судом вид покарання. При цьому судом не взято до уваги, що матеріали досудового розслідування відносно невстановлених осіб прокурором 05.05.2025 виділені в окреме провадження, яке наразі триває.
Вважає, що з огляду на тяжкість злочину, обставини його вчинення та підвищену суспільну небезпечність в умовах воєнного стану призначене ОСОБА_6 основне покарання у виді штрафу не відповідає загальним засадам призначення покарання та є явно несправедливим через м`якість.
У запереченні захисник просив залишити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала подану касаційну скаргу. 
Засуджений подав клопотання про розгляд провадження без його участі. 
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 332 КК України в поданій касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом і розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло б досягненню справедливого балансу між правами й свободами людини і захистом інтересів держави та суспільства.
Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або ухвалення рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість 
На думку колегії суддів Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на положення закону, згідно з якими при вирішенні зазначеного питання суд має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи. 
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, на вирок місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи наявності підстав для застосування при призначенні основного покарання обвинуваченому положень ст. 69 КК України, вважав, що призначене засудженому основне покарання у виді штрафу не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, а також зазначав, що місцевий суд у вироку не обґрунтував мотиви не призначення додаткових покарань, передбачених санкцією ч.3 ст.332 КК України, які є безальтернативними. 
Тому прокурор просив скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий вирок, яким призначити засудженому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, яка пов`язана з наданням логістичних послуг та перевезенням пасажирів і вантажів, на строк 3 роки, з конфіскацією майна за виключенням житла.
Суд апеляційної інстанції частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, ухвалив новий вирок і призначив додаткові покарання, які передбачені санкцією ч. 3 ст. 332 КК України, однак при цьому погодився з рішенням місцевого суду щодо можливості застосування положень ст. 69 КК України і призначення обвинуваченому основного покарання саме у виді штрафу.
Колегія суддів частково погоджується з доводами касаційної скарги прокурора, зокрема у тому, що судом апеляційної інстанції належним чином не враховано, що засудженим учинено злочин, який відноситься до категорії тяжких, за вчинення якого передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 9 років.
Хоча апеляційний суд взяв до уваги, що ОСОБА_6 є учасником бойових дій, нагороджений відзнакою МО України медаллю «Захиснику України», однак не надав у своєму рішенні оцінки тим обставинам, що засуджений учинив умисний корисливий злочин проти недоторканості державних кордонів України під час дії воєнного стану з метою особистого збагачення, який полягає, крім іншого, у сприянні особам в ухиленні від мобілізації, що в сукупності доводить підвищену суспільну небезпечність як самого злочину, так і особи засудженого.
З огляду на тяжкість злочину, обставини його вчинення та підвищену суспільну небезпечність в умовах воєнного стану, призначене ОСОБА_6 основне покарання у виді штрафу не відповідає загальним засадам призначення покарання та є явно несправедливим через м`якість навіть з урахуванням того, що прокурор не ставить під сумнів обґрунтованість застосування судами нижчих інстанцій положень ст. 69 КК України як такої, адже застосування таких положень має носити пропорційний характер.
Враховуючи викладене, вирок апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції з огляду на істотні порушення вимог КПК України, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного основного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі винного через м`якість. 
При цьому суду потрібно врахувати, що за такого ж обсягу висунутого обвинувачення, аналогічних даних про особу засудженого та обставин, які пом`якшують та/чи обтяжують покарання, з урахуванням положень ст. 69 КК України призначення ОСОБА_6 основного покарання у виді штрафу є зам`яким.
Тому, керуючись положеннями статей 412, 434, 440, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Чернівецького апеляційного суду від 22 січня 2026 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1    ОСОБА_2 ОСОБА_3