ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 140/16136/25 пров. № А/857/11111/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді: Гуляка В.В.
суддів: Ільчишин Н.В., Шевчук С.М.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2026 року про залишення позовної заяви без розгляду (суддя – Плахтій Н.Б., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м.Луцьк, дата складання повної ухвали – не зазначено), 
в адміністративній справі №140/16136/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У грудні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо здійснення розрахунку та виплати позивачу грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби в період з 19.07.2022 по 12.05.2023 (включно) без урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, 01.01.2023; 2) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби в період з 19.07.2022 по 12.05.2023 (включно), з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2023 та на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017 №704 та провести виплату із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими Документ сформований в системі та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, з урахуванням раніше виплачених за цей період сум.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 19.12.2025 відкрито провадження у справі. 
Відповідач подав відзив на позову заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, та одночасно звернувся до суду з клопотанням про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з тим, що позивач звернувся до суду із пропуском строку звернення до суду. 
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. Суд надав позивачу строк для усунення недоліків – 5 днів з дня вручення ухвали суду про залишення без руху шляхом подання до суду обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, вказавши підстави для поновлення строку та додавши докази поважності причин його пропуску. 
Позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до суду. 
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 02.02.2026 позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, на підставі статей 123, 240 ч.1 п.8 КАС України. Роз`яснено позивачу, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку. 
З цією ухвалою суду першої інстанції про залишення позову без розгляду не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена ухвала суду постановлена з порушенням процесуальних норм, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що у відповідності до установленої практики Конституційного Суду України строк звернення до суду з даним позовом не застосовується. Суд першої інстанцій при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду допустив неправильне застосування норм права, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачу. Тому вважає, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена незаконно, наслідком чого є її скасування із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. 
Суд встановив такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу з 06 березня 2022 року по 01 серпня 2023 року у Військовій частині НОМЕР_1 , під час проходження якої перебував на грошовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_3 . Звільнений з військової служби 19.05.2025. 
У червні 2025 року позивач звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якій просив нарахувати та виплати йому грошове забезпечення, допомоги на оздоровлення, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби в період з 06 березня 2022 року по 12 травня 2023 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Листом від 11.06.2025 за №ВФЗ/786 ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомив позивача про те, що оклад за військовим званням та посадовий оклад протягом зазначеного періоду встановлювались йому відповідно до пункту 4 чинної на той час редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (1 762,00 грн), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14 до цієї постанови. Враховуючи зазначене, підстави для проведення перерахунку основних та додаткових щомісячних та одноразових видів грошового забезпечення ОСОБА_1 за вказаний у період відсутні. 
Вважаючи, що відповідачем протиправно не проведено розрахунок та виплату грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, інших надбавок і доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку з проходженням служби в період з 19.07.2022 по 12.05.2023 (включно) без урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, 01.01.2023, позивач звернувся до суду з цим позовом. 

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду. 
Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист. 
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. 
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах. 
Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав. 
Відповідно до статті 122 частин 1, 2, 3 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст.122 КАС України). 
Суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. 
Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. 
Колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. 
Згідно ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.4 ст.123 КАС України). 
Також, пунктом 8 ч.1 ст.240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. 
Таким чином, наведеними вище правовими нормами встановлено, що суд першої інстанції зобов`язаний з`ясувати в кожному випадку чи адміністративний позов подано у строк, установлений законом, а якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними. 
Апеляційний суд враховує, що із змісту адміністративного позову та матеріалів справи видно, що спірні правовідносини у цій справі стосується питання нездійснення ІНФОРМАЦІЯ_4 позивачу нарахування та виплати грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення) за період з 19.07.2022 по 12.05.2023, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
До суду з позовом позивач звернувся 18.12.2025.
Згідно з листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.06.2025 №ВФЗ/786 позивач був повідомлений про те, що в період з 06.03.2022 по 01.08.2023 його оклад за військовим званням та посадовий оклад розраховувались шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 (1762,00 грн).
Таким чином, з дня отримання зазначеного листа відповідача розпочався відлік тримісячного строку звернення до суду з даним позовом. 
Також вірно звернув увагу суд першої інстанції, що 23.06.2025 ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дій. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 у справі №140/6896/25, зокрема зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 за період з 06.03.2022 по 18.07.2022 включно грошового забезпечення (основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення), виходячи з розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”. 
Водночас, звертаючись з позовом до суду 18.12.2025 у цій справі, який є аналогічним заявленому у справі №140/6896/25, проте стосується іншого періоду, позивач пропустив строк звернення, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України. 
Щодо причин пропуску строку звернення до суду, які наведені у заяві про поновлення строку звернення до суду з цим позовом із покликанням на рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-р/2025, такі ж доводи наведені в апеляційній скарзі, то суд зазначає, що згаданим рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційною частину першу статті 233 КЗпП України, а не частину другу вказаної статті. 
Визнання неконституційною частини першої статті 233 КЗпП України спрямоване на захист прав працюючих працівників, а не звільнених (як в даному випадку), а тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України для звільнених працівників, є діючим та правила означеної частини статті 233 КЗпП України не визнані неконституційними. 
Тому відповідні доводи скаржника являються необґрунтованими та підлягають відхиленню. 
Отже, у заяві про поновлення строку звернення до суду позивач не обґрунтував належними доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду, які пов`язані з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами. 
Триваюча пасивна поведінка особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та/чи інтересів. 
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України. 
Відтак, доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі “Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain” Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції дотримано норми процесуального законодавства та вірно встановлено обставини, які мають значення для прийняття рішення щодо залишення позовної заяви без розгляду, а тому немає підстав для її скасування ухвали суду. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 

постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2026 року про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі №140/16136/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	С. М. Шевчук