єдиний унікальний номер справи 531/3071/25
номер провадження 2/531/309/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2026 року м. Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області у складі:
головуючого - судді Попова М.С.,
за участі секретаря - Клименко Т.М.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Беркути К.В.,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - адвоката Кожевнікової Т.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , за участі представника позивача адвоката Беркути Валерії Леонідівни, до ОСОБА_3 , за участю третьої особи: Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, про визначення місця проживання дитини, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Беркуту В.Л., звернулася до суду із позовною заявою, у якій позивач просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю.
У позові зазначається, що у шлюбі сторін по справі народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 29.05.2025 по справі №554/2916/25 було розірвано шлюб між сторонами, що було зареєстровано 27.03.2021. У зв`язку з наявністю спору щодо визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_6 , позивачка звернулася до служби у справах дітей ВК Шевченківської районної у м. Полтаві ради із заявою про визначення місця проживання дитини з нею. З висновку служби у справах дітей ВК Шевченківської районної у місті Полтаві ради вбачається доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по черзі у кожного з батьків (матері - ОСОБА_1 , батька - ОСОБА_2 ) протягом двотижневих періодів, кожен з яких становить собою період тривалістю чотирнадцять календарних днів, який розпочинається о 17.00 год в неділю будь-якого календарного тижня місяця, триває чотирнадцять календарних днів та закінчується о 17.00 год у відповідну неділю календарного тижня місяця. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини ВК Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 08.05.2015 №49, розглянувши заяву матері ОСОБА_1 та батька ОСОБА_2 , додані до них матеріали, було відмічено, що малолітній ОСОБА_7 з березня 2025 проживає з матір`ю (на момент розгляду питання шлюб між сторонами ще не було розірвано. Мати у своїй заяві повідомила, що через приниження та моральний тиск від батька дитини, турбуючись про емоційно-психологічний стан сина, змушена була орендувати житло та змінити дошкільний заклад дитини. Повідомила, що через неможливість забезпечити коштами чоловіка сім`ю, після прийнятого спільно рішення, позивачка вийшла на роботу. Батько заперечив, щодо визначення місця проживання сина з матір`ю, стверджував, що знаходиться з дитиною більше часу, перебував у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, перебував на обліку в Київському управлінні Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради та одержував допомогу при народженні дитини з 01.09.2021 по 31.05.2025. На сьогодні дитина забезпечена всім необхідним: окремим ліжком, одягом та взуттям відповідно віку, іграшками, продуктами харчування. Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради №92 від 13.05.2025, вбачається, що як органом опіки та піклування визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по черзі у кожного з батьків (матері - ОСОБА_1 , батька - ОСОБА_2 ) протягом двотижневих періодів, кожен з яких становить собою період тривалістю чотирнадцять календарних днів, який розпочинається о 17.00 год в неділю будь-якого календарного тижня місяця, триває чотирнадцять календарних днів та закінчується о 17.00 год у відповідну неділю календарного тижня місяця. Після винесення рішення сторони почали дотримуватись визначеного порядку. З часом позивачка помітила, що вказаний спосіб проживання, негативно впливає на емоційний стан сина, у дитини немає розуміння постійного місця проживання, оскільки змінює його кожні два тижні. Після повернення від батька, дитина поводить себе агресивно. Позивачка вважає, що у зв`язку з віком дитини, визначення місця проживання з кожним з батьків почергово негативно впливає на розвиток дитини та його психологічний стан. Позивач надала висновок психолога Шевчук В.В. , з приводу психологічних особливостей ОСОБА_5 , ставлення його до обох батьків і визначення можливого впливу на його розвиток факту почергового проживання у кожного з батьків. Згідно вказаного висновку рівень психологічного розвитку дитини перебуває в межах вікової норми. Сприймання, увага, пам`ять, уява та мислення сформовані відповідно до вікових показників. Мовлення граматично та логічно оформлене, словниковий запас достатній для вільного вираження думок та опису подій. Хлопчик проявляє інтерес до пізнавальної діяльності, прагне досліджувати нові предмети та явища, ставить уточнювальні запитання, демонструє допитливість і творчу уяву. ОСОБА_6 характеризується чутливістю, емпатійністю, вмінням підтримувати контакт, будувати довірливі стосунки. Він відкритий у спілкуванні з дорослими та дітьми. Особливе місце в емоційному житті хлопчика займають мама ОСОБА_9 та батько ОСОБА_10 , їх він сприймає як фігури безпеки, стабільності та підтримки. З метою отримання цілісного уявлення про емоційний стан дитини, рівень свідомості, соціальну адаптацію та особливості внутрішнього світу ОСОБА_6, було використано комплекс методів. В результаті психологічного обстеження дитини встановлено, що двотижневе почергове проживання не відповідає його віковим психологічним потребам. Емоційний стан ОСОБА_6 характеризується загалом позитивним фоном, але з ознаками внутрішньої тривожності, пов`язаної з нестабільністю життєвого простору. У структурі прив`язаності домінує безпечна прив`язаність до матері та амбівалентна - до батька. Почергове проживання з кожним з батьків не є психологічно доцільним, оскільки порушує стабільність прив`язаності та підвищує рівень емоційної напруги. Оптимальною умовою розвитку дитини дошкільного віку є постійне проживання з матір`ю, при цьому дуже важливо забезпечити регулярні, теплі й безконфліктні контакти з батьком. Позивачка зазначає, що нею створено належні умови для проживання малолітнього сина з нею. ОСОБА_1 проживає в орендованій квартирі в м.Полтава, проживає там з сином. У інших осіб доступу до квартири немає. Дитина забезпечена всім необхідним. Позивачка працює старшою медичною сестрою у ТОВ «Сінево Схід», має стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем роботи. Позивачка зазначає, що житло відповідача розташоване на другому поверсі двоповерхового будинку, на першому поверсі, якого орендують кімнати військовослужбовці. Також у відповідь на адвокатський запит ГУ НП в Полтавській області було надано інформацію про те, що у період з 02.03.2025 по 26.03.2025 від ОСОБА_1 на номер екстреної допомоги поліції надходило декілька викликів, які були кваліфіковані як «конфлікт» та «домашнє насильство» та стосувалися її чоловіка. Позивачка також вказує на те, що визначення почергового місця проживання у обох батьків, позбавляє ОСОБА_1 можливості водити дитину на гуртки, оскільки ОСОБА_2 заперечує, обгрунтовуючи, що дитина ще не досягла необхідного віку. 
Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. 
Позивачка в судовому засіданні зазначила, що не може назвати відповідача поганим батьком, однак вважає, що він не може у повній мірі справитися з батьківськими обов`язками. Сторони один одному не перешкоджають у спілкуванні з дитиною. Кілька разів сина у садочок відводив сусід, це було тоді, коли позивачці рано доводилося йти на роботу (графік з 09:00 год до 16:00 год).
Відповідач та його представник в суді заперечила щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов та поясненнях.
Відповідач в судовому засіданні вказав на те, що він ніколи не бив сина та не погрожував, як покарання за якусь шкоду, міг лише поставити у куток. Позивачку вважає гарною мамою.
Представник третьої особи до суду не з`явився, надано письмову заяву про розгляд справи без участі уповноваженого ними представника, просять прийняти рішення, яке відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивачки. Коли дочка була в декреті, вони переїхали жити до свідка, облаштували кімнату, після народження дитини проживали два місяці, відповідач працював на АЗС, зарплата була не велика і вони вирішили, що ОСОБА_9 має виходити на роботу, потім вони переїхали на квартиру. ОСОБА_10 був з дитиною, а ОСОБА_9 працювала. Через деякий час у них почалися конфлікти, пізніше вони розійшлися. Свідок вважає, що графік по 14 днів у кожної зі сторін вливає на психологічний стан дитини, на її думку дитина повинна проживати в одному місці. Свідок просить дочку, щоб та привозила онука, останній раз він був у цьому місяці. З ОСОБА_9 дитина постійно чимось займається. Чи їздила дочка у відрядження на кілька днів та не цікавилася у цей час дитиною, свідок не пам`ятає. З батьками ОСОБА_10 свідок не спілкується, яке ставлення у дитини до інших бабусі, дідуся, тіток та дядьків, відповісти не може.
Свідок ОСОБА_12 в суді пояснив, що є сусідом позивача, у них склалися дружні стосунки з позивачкою та її сином. Онук свідка, коли до нього приїжджає, також грається з ОСОБА_7. Інколи, на прохання ОСОБА_9 , свідок відводив ОСОБА_6 до садочка та забирав з нього. Після відвідувань батька, хлопчик буває агресивним також багато користується телефоном. Зі слів дитини, тато його б`є лозинячкою, ці слова хлопчик казав з хвилюванням. Не так давно ОСОБА_6 висловлювався нецензурною лайкою після проживання у батька. Графіки роботи ОСОБА_14 свідок не знає і не цікавився цим. Свідок з дитиною спілкується часто.
Свідок ОСОБА_15 пояснила, що є сусідкою позивачки близько року, друже з нею та її сином. ОСОБА_9 є гарною матір`ю, розвиває дитину. Влітку минулого року, після проживання у батька, ОСОБА_6 махав руками та кричав на ОСОБА_9 , що вона погана, з його слів, так говорив тато. Також свідок чула, як батько, у спілкуванні з сином, говорив йому не їсти мамин борщ. Онук свідка говорив, що ОСОБА_6 матюкається. Також свідок чула від ОСОБА_6 , що тато його бив лозинячкою за те, що він балувався. Дитина, після проживання з батьком, постійно просить телефон. Свідок не вважає, що необхідно прибрати батька з життя дитини, вважає, що дитина має проживати з матір`ю.
Заслухавши сторони, пояснення свідків, дослідивши письмові докази по справі окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 29.05.2025 по справі №554/2916/25 було розірвано шлюб між сторонами, що було зареєстровано 27.03.2021.
У шлюбі сторін по справі народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З висновку служби у справах дітей ВК Шевченківської районної у місті Полтаві ради вбачається доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по черзі у кожного з батьків (матері - ОСОБА_1 , батька - ОСОБА_2 ) протягом двотижневих періодів, кожен з яких становить собою період тривалістю чотирнадцять календарних днів, який розпочинається о 17.00 год в неділю будь-якого календарного тижня місяця, триває чотирнадцять календарних днів та закінчується о 17.00 год у відповідну неділю календарного тижня місяця. 
Рішенням комісії з питань захисту прав дитини ВК Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 08.05.2015 №49, розглянувши заяву матері ОСОБА_1 та батька ОСОБА_2 , додані до них матеріали, було відмічено, що малолітній ОСОБА_7 з березня 2025 проживає з матір`ю (на момент розгляду питання шлюб між сторонами ще не було розірвано. Мати у своїй заяві повідомила, що через приниження та моральний тиск від батька дитини, турбуючись про емоційно-психологічний стан сина, змушена була орендувати житло та змінити дошкільний заклад дитини. Повідомила, що через неможливість забезпечити коштами чоловіка сім`ю, після прийнятого спільно рішення, позивачка вийшла на роботу. Батько заперечив, щодо визначення місця проживання сина з матір`ю, стверджував, що знаходиться з дитиною більше часу, перебував у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, перебував на обліку в Київському управлінні Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради та одержував допомогу при народженні дитини з 01.09.2021 по 31.05.2025. На сьогодні дитина забезпечена всім необхідним: окремим ліжком, одягом та взуттям відповідно віку, іграшками, продуктами харчування.
Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради №92 від 13.05.2025, вбачається, що як органом опіки та піклування визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по черзі у кожного з батьків (матері - ОСОБА_1 , батька - ОСОБА_2 ) протягом двотижневих періодів, кожен з яких становить собою період тривалістю чотирнадцять календарних днів, який розпочинається о 17.00 год в неділю будь-якого календарного тижня місяця, триває чотирнадцять календарних днів та закінчується о 17.00 год у відповідну неділю календарного тижня місяця.
Сторонами не заперечується, що після винесення рішення вони почали дотримуватись визначеного порядку проживання дитини. 
Позивачка у позові зазначає, що з часом вона помітила, що вказаний спосіб проживання, негативно впливає на емоційний стан сина, у дитини немає розуміння постійного місця проживання, оскільки змінює його кожні два тижні, негативно впливає на його поведінку, що змусило її звертатися до суду з даною позовною заявою, у якій просить у якій позивач просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю.
Відповідно до чч.2, 8, 9, 10 ст.7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно положення ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.
Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Відповідно до ч. 4 місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі ст.141 СК мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до ст.157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.
При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Відповідно до положення ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).
Позивачка в рахунок обгрунтування позовних вимог посилається на психологічний висновок, що зроблений кандидатом психологічних наук, доцентом, директором Громадської організації «Центр сучасної психології» Вікторією Шевчук на запит ОСОБА_1 , з приводу психологічних особливостей її сина ОСОБА_4 , ставлення його до обох батьків і визначення можливого впливу на його розвиток факту почергового проживання у кожного з батьків.
Згідно вказаного висновку рівень психологічного розвитку дитини перебуває в межах вікової норми. Сприймання, увага, пам`ять, уява та мислення сформовані відповідно до вікових показників. Мовлення граматично та логічно оформлене, словниковий запас достатній для вільного вираження думок та опису подій. Хлопчик проявляє інтерес до пізнавальної діяльності, прагне досліджувати нові предмети та явища, ставить уточнювальні запитання, демонструє допитливість і творчу уяву. ОСОБА_6 характеризується чутливістю, емпатійністю, вмінням підтримувати контакт, будувати довірливі стосунки. Він відкритий у спілкуванні з дорослими та дітьми. Особливе місце в емоційному житті хлопчика займають мама ОСОБА_9 та батько ОСОБА_10 , їх він сприймає як фігури безпеки, стабільності та підтримки.
В результаті психологічного обстеження дитини встановлено, що двотижневе почергове проживання не відповідає його віковим психологічним потребам.
Згідно судової практики, зокрема, Постанови ВС від 24.02.2021 року у справі № 755/17672/17, у якій суд зазначив, що «під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.
Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.
На думку суду, висновок психологом було зроблено в результаті спілкування з чотирирічною дитиною. З батьками дитини психолог не спілкувалася, не спостерігала поведінку дитини у їх присутності. Відсутність розмови з обома батьками може призвести до однобічного висновку, оскільки психолог не бачить реальної взаємодії дитини з матір`ю та батьком. Висновок психолога містить загальні висновки про зв`язок матері з дитиною такого віку без урахування фактичних обставин справи, він не дає повної картини емоційного зв`язку дитини з кожним із батьків. 
Надання практичним психологом, на прохання матері дитини, консультативного висновку в порядку консультації, носить рекомендаційний характер та не є висновком експертизи.
При оцінці пояснень дитини необхідно враховувати її вік на момент опитування, рівень розвитку та психологічні особливості, притаманні відповідному віку.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 16 лютого 2024 року у справі N 465/6496/19.
У свою чергу, висновок психолога повністю підтверджує, що дитина гарно розвинена, обох батьків сприймає як фігури безпеки, стабільності та підтримки, добрий, відкрий, комунікабельний. Варто звернути увагу на ту обставину, що більшу частину життя сина з його народження, вихованням та турботою про дитину займався батько. Він був тим, хто приклав усі зусилля, аби дитина зараз мала такий рівень загального розвитку.
Висновок не містить категоричних і чітких тверджень, що наявність незначних негативних факторів у поведінці ОСОБА_6 є результатом його спілкування з батьком чи наслідком того, що дитина проводить однаково часу з мамою та татом. 
Посилання у позовній заяві на наявність зафіксованого факту домашнього насильства з боку відповідача, спростовуються наданою представником відповідача копією постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 21.03.2025 у справі №552/1769/25 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, з якої вбачається, що провадження у справі відносно нього закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 
Рішенням ВК Шевченківської районної у м.Полтаві ради №31 від 24.02.2026 затверджено висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , згідно якого, орган опіки та піклування, враховуючи психологічний висновок, вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .
Відповідно до частин четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.
Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19 (провадження № 61-5501св22), від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22 (провадження № 61-2097св23), від 31 січня 2024 року у справі № 276/1741/22 (провадження № 61-14795св23), від 27 лютого 2024 року у справі № 295/12894/20 (провадження № 61-1143св24), від 14 травня 2024 року у справі № 756/3852/22 (провадження № 61-3152св24).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.
У Резолюції "Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька" від 02 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2).
Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4). 
Дитина вже тривалий час проживає з батьками по черзі, емоційний контакт з матір`ю та батьком стабільно підтримується. Цьому сприяє рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтави ради №92 від 13.05.2025.
На думку суду, рішення про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 почергово у обох батьків, було прийняте в результаті спілкування з сторонами, дослідження інших обставин, щодо можливості обох батьків забезпечити дитину всім необхідним та створити належні умови для проживання, навчання та виховання сина і врахувуючи найкращі інтереси дитини. Обраний спосіб виховання забезпечує рівну участь батьків у його житті, і позитивно впливає на дитину, адже він любить і потребує їх обох.
Згідно викладених вище обставин, суд вважає, що діюча наразі модель спільної батьківської опіки з почерговим проживанням сина ОСОБА_6 у помешканні кожного із батьків за відповідним графіком, повністю відповідає інтересам дитини, сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам матір-дитина і батько-дитина, гарантує батькам можливість в рівних частинах брати участь в житті та вихованні сина. Належних та допустипих доказів, які б свідчили про негативний вплив на дитину такої форми опіки суду не надано. Дитина потребує і материнської, і батьківської турботи, любові та виховання обох батьків, що позитивно впливатиме на її розвиток. Докази, які б свідчили про неможливість підтримання належного емоційного контакту між батьками та дитиною або шкідливість таких контактів для дитини, у суду відсутні.
Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Слід зауважити, що розвиток сімейної ситуації може бути динамічним, а отже і визначені у розглядуваній справі способи участі батька/матері у вихованні дитини можуть бути змінені надалі, як за домовленістю батьків, з урахуванням інтересів дитини, так і, у разі зміни істотних обставин, за рішенням суду за позовом одного із батьків.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, відповідно до положення ст.141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачкою, відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.
На підставі викладеного, відповідно до ст. ст.7, 19, 157, 160 СК України, ст.29 ЦК України, ЗУ «Про охорону дитинства», керуючись ст.ст. 1-18, 29, 141, 209-245, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , за участі представника позивача адвоката Беркути Валерії Леонідівни, до ОСОБА_3 , за участю третьої особи: Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, про визначення місця проживання дитини, відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя