ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Краснощокова Є. В.

29 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 752/22255/21
провадження № 61-11414св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І. касаційні скарги Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» задовольнити частково. Зокрема, постанову Київського апеляційного суду від 10 липня 2024 року змінив, виклавши абзац п`ятий її резолютивної частини щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в такій редакції: «Стягнути з Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4 708 529,28 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».

Верховний Суд, зокрема вказав, що апеляційний суд в постанові та при її роз`ясненні ухвалою Київського апеляційного суду від 25 липня 2024 року правильно вказав, що податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів; втім, апеляційний суд не врахував, що застосоване ним формулювання в частині стягнення з ДП «ФІНІНПРО»на користь ОСОБА_1 середнього заробітку «без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які мають бути вирахувані окремо» вносить невизначеність у права та обов`язки сторін при виконанні судового рішення, а тому абзац п`ятий резолютивної частини постанови апеляційного суду належить змінити, виклавши його у новій редакції.

З цим висновком повністю не можу погодитись.
Відповідно до статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.
Податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом (пункт 57.1. статті 57 ПК України). 
Згідно з частиною сьомою статті 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду вказується, зокрема про порядок і строк виконання рішення.
У практиці Верховного Суду відсутня єдність щодо необхідності вказувати суду в резолютивній частині судового рішення про утримання (неутримання) з присудженої суми установлених законодавством України податків і зборів, а також уніфікований підхід щодо функцій податкового агента під час виконання рішення суду про стягнення сум на користь фізичних осіб.
Аналіз судової практики свідчить, що Верховний Суд у складі всіх колегій та палат і при вирішенні справ різних юрисдикцій викладають резолютивну частину судових рішень як із вказівкою про утримання (без утримання) податків й інших обов`язкових платежів, так і без такої вказівки, а також вказують на протиправність такої вказівки.
Зокрема, як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є, відповідно, обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи наведений висновок Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що обов`язково вказує в резолютивній частині рішення (див. постанови Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року в справі № 757/27799/21-ц, від 06 листопада 2024 року в справі № 359/6714/23).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі № 808/8156/14 вказано, що «як слідує з оскаржуваного рішення суду першої інстанції, Запорізький окружний адміністративний суд стягнув з Прокуратури Запорізької області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 13 січня 2020 року у розмірі 986 593,36 грн. У постанові у справі № 359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. Верховний Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Під час вирішення питання про призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу суд вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Отже, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Проте у рішенні суду першої інстанції (яке було залишено без змін судом апеляційної інстанції) не було зазначено, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнута з роботодавця на користь працівника без урахування податків і зборів. З одного боку, суд не повинен був розраховувати розмір податків, що підлягають утриманню, з іншого - у резолютивній частині рішення суд повинен був указати, що суму виплат зазначено без урахування податків і зборів. У підсумку можна констатувати, що суд першої інстанції допустився помилки не зазначивши у резолютивній частині рішення суду, що сума середнього заробітку визначена без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів, а суд апеляційної інстанції відхилив доводи відповідача з цього приводу та не виправив зазначену помилку. … З огляду на викладене Верховний Суд уважає, що оскаржувані судові рішення підлягають зміні шляхом викладення пункту четвертого резолютивної частини рішення суду першої інстанції у редакції цієї постанови».
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановою від 09 грудня 2021 року у справі № 340/588/20 змінив резолютивну частину постанови апеляційного адміністративного суду, виклавши абзац шостий у такій редакції: «Стягнути з Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2019 року по 19 травня 2021 року в розмірі 589 978,06 грн (п`ятсот вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят вісім гривень 06 коп), що визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів».
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду постановою від 10 лютого 2022 року у справі № 923/1804/14 (923/563/21) залишив без змін рішення Господарського суду Херсонської області від 05 жовтня 2021 року, яким вирішено стягнути з АТ «Таврійська будівельна компанія» на користь позивача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 107 685,06 грн без відрахування з цієї суми податків, зборів та обов`язкових платежів.

Разом з тим, у пунктах 86-90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19 зазначено, що «системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19» та в резолютивній частині постановила: «Викласти абзац четвертий резолютивної частини в новій редакції: «Стягнути з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (ідентифікаційний код 37316378; місцезнаходження: 03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків АДРЕСА_1, місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 895 561,73 грн (вісімсот дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот шістдесят одна гривня 73 копійки) з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 297/377/18 зазначив, що «апеляційний суд помилково вказав, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню без утримання податків та інших обов`язкових платежів, а тому абзац п`ятий резолютивної частини постанови суду апеляційної інстанції слід викласти в новій редакції, вказавши, що стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 777 961,01 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів» 
У постанові від 26 травня 2022 року в справі № 200/8598/20-а Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду стягнув із Київської міської прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 137 980,77 грн з вказівкою про утримання передбачених законом податків та інші обов`язкових платежів до бюджету.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 червня 2024 року у cправі № 924/740/23 заначено, що суми дивідендів, заявлені до стягнення в судовому порядку фізичними особами-акціонерами з акціонерного товариства на їх користь, обчислюються судом без віднімання сум податків і зборів, тобто не зменшуються судом на суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Податки і збори із присудженої за рішенням суду до стягнення з емітента корпоративних прав (акціонерного товариства) суми дивідендів підлягають нарахуванню, утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету самим акціонерним товариством (емітентом корпоративних прав, який здійснює нарахування дивідендів), як податковим агентом фізичної особи-акціонера, при виконанні відповідного судового рішення, внаслідок чого виплачена фізичній особі-акціонеру на підставі судового рішення сума дивідендів зменшується на суму податку на доходи фізичних осіб і військового збору. Отже, оскільки нарахування, утримання та сплата (перерахування) до бюджету податку на доходи фізичних осіб і військового збору з доходу у вигляді дивідендів, що виплачуються фізичним особам-акціонерам, є обов`язком самого акціонерного товариства, суд у разі задоволення позову фізичної особи-акціонера про стягнення дивідендів визначає необхідну до стягнення суму дивідендів без вирахування з податку на доходи фізичних осіб та військового збору із зазначенням в резолютивній частині рішення про необхідність утримання при виконанні судового рішення із стягуваної суми установлених законодавством України податків і зборів.

В той же час у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) при частковій зміні судового рішення Велика Палата не вказала в резолютивній частині судового рішення про необхідність утримання з присудженої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу установлених законодавством України податків і зборів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2025 року у справі № 990/317/23 вказано, що «при вирішенні спору із стягнення винагороди за працю (заробітної плати) суд виходить із встановлених у справі обставин щодо розміру винагороди (заробітної плати), на отримання якої працівник має право відповідно до закону та/або умов трудового договору (контракту). Роботодавець із нарахованої працівнику винагороди (заробітної плати), в тому числі стягнутої за рішенням суду, як податковий агент в силу підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України зобов`язаний утримати й перерахувати до відповідного бюджету встановлену законом суму податку (обов`язкового платежу). Правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податку (обов`язкового платежу) із належної працівникові відповідно до умов трудового договору (закону) винагороди (заробітної плати) знаходяться у площині податкових, а не трудових відносин, а тому суд при вирішенні спору про стягнення винагороди (заробітної плати) не вирішує питання про належні до сплати податки (обов`язкові платежі)».
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановою від 14 серпня 2019 року у справі № 814/126/17 скасував постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року у справі в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума вказана без утримання податків й інших обов`язкових платежів) і залишив в силі постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без відповідної вказівки).
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 380/8582/22 постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 березня 2023 року залишено без змін. Вказаною постановою суду апеляційної інстанції, зокрема, стягнуто з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за період затримки виконання рішення суду на користь позивача без зазначення у резолютивній частині вказівки щодо утримання податків й інших обов`язкових платежів.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду постановою від 31 жовтня 2023 року у cправі № 925/1228/21 (757/1266/19-ц) залишив без змін постанову Північного апеляційного господарського суду від 30 травня 2023 року, якою стягнено з ФГ «Престиж Агролюкс» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3 443,97 грн (без відповідної вказівки).
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 травня 2019 року у справі № 485/1716/17 (провадження № 51-10092км18) залишив без змін судові рішення про стягнення із засудженого у рахунок відшкодування середнього заробітку за період втрати працездатності 10 529,07 грн (без вказівки щодо відрахування з цієї суми податків, зборів та обов`язкових платежів).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2025 року у справі № 235/3143/24 касаційний суд підкреслив:
проявом розумності є те, що у ЦК України, як основному регуляторі цивільних відносин, визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди не пов`язується з вирішенням питання про розмір податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. Очевидно, що для контролю сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів в публічному праві існують відповідні механізми, які зовсім не пов`язані із визначенням розміру грошової компенсації моральної шкоди;
цивільний суд за позовом про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України вирішує цивільний спір, а не визначає, розмір та порядок сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів;
можливість вирішення цивільного позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди не потребує залучення до участі у такій справі Верховної Ради України та/або Державної податкової служби України;
правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податків, зборів чи інших обов`язкових платежів знаходяться у площині публічних (податкових) відносин, а тому суд при вирішенні позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України не вирішує питання про податки, збори чи інші обов`язкові платежі. У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду грошової компенсації моральної шкоди із розміром сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів.
З урахуванням викладеного, необґрунтованим є вирішення судами у цій цивільній справіпитань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів». Це є підставою для відповідної зміни судових рішень. Колегія суддів при цьому врахувала, що у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження 
№ 14-463цс18) при зміні судових рішень в частині стягнення моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я Великою Палатою Верховного Суду не вказано в резолютивній частині про необхідність утримання (неутримання) з присудженої суми установлених законодавством України податків і зборів, а також відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 та від 20 листопада 2024 року у справі № 759/212/20, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 461/2729/22 (провадження № 61-10834сво22). 
Отже, суди по різному розглядають справи про стягнення на користь фізичних осіб грошових зобов?язань, які є об?єктом оподаткування, за правилами всіх юрисдикцій. При цьому особливостей щодо вирішення наведених питань залежно від категорії справи чи виду судочинства законодавство не передбачає.

Важливим є те, що зазначене, як наслідок, спричиняє численні спори, пов`язані з виконанням таких рішень. 
Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 461/2729/22 (провадження № 61-10834сво22) зроблено висновок, що «з урахуванням змісту статті 19 Конституції України, виконавець при виконанні судового рішення має діяти лише в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», в тому числі дотримуватися імперативних норм про компетенцію (права та обов`язки). Перерахування стягувачеві суми меншої, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), не вважається належним виконанням судового рішення. Предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені у відповідній валюті. Сплата (перерахування) коштів у розмірі меншому, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), свідчить про порушення принципу належного виконання в частині предмета виконання».
Водночас Об`єднана палата зазначила про відсутність підстави й для відступлення від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 та від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц з огляду на те, що спір у цих справах стосувався трудових, а не банківських правовідносин.
У наведених справах зроблено висновок, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів, які підлягають сплаті податковим агентом. Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також підлягали відрахуванню податки і збори. Якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 червня 2019 року в справі № 826/16141/16 зроблено аналогічний висновок та зазначено, що «визначені судом до стягнення з роботодавця на користь працівника суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу обраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та вираховуються під час виплати працівнику. Присуджена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів під час її виплати. Вказана правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц та від 18.04.2019 у справі № 812/2/16, тому є обов`язковою для врахування Верховним Судом при вирішенні цієї справи відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України».
Тобто Верховних Суд у наведених справах вважав, що податки і збори із визначеної судом до стягнення з роботодавця на користь працівника суми підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та вираховуються під час виплати працівнику, незалежно від вказівки про це в резолютивній частині рішення. 
Однак у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 642/8921/15-ц викладено висновок, що відсутність у резолютивній частині рішення суду вказівки на те, що сума доходу підлягає стягненню за відрахуванням податків та інших платежів, зобов`язує боржника перерахувати на виконання такого судового рішення грошові кошти в розмірах зазначених у цій частині. 
Тобто у вказаній справі Верховний Суд вважав, що порядок виконання судового рішення в частині виконання функцій боржника як податкового агента залежить від того чи вказав суд в резолютивній частині рішення щодо відрахування з цієї суми податків, зборів та обов`язкових платежів.

Тому з метою забезпечення принципу правової визначеності, досягнення єдності судової практики та усунення розбіжностей у застосуванні Верховним Судом норм права при вирішенні справ про стягнення на користь фізичних осіб грошових коштів, які є об`єктом оподаткування при їх виплаті (податковим агентом - боржником), функцій податкового агента під час виконання таких судових рішень, саме Великій Палаті Верховного Суду належить вирішити питання:
1) чи є у суду необхідність при ухваленні таких судових рішень у цивільних та інших справах про стягнення грошових коштів встановлювати порядок їх виконання в частині визначення податкового обов`язку сторін з обов`язковою вказівкою про це в резолютивній частині рішення, відповідно вирішувати питання щодо об`єкта та порядку оподаткування, наявності (відсутності) у сторін цивільного спору податкового обов?язку у зв?язку зі стягненням судом грошових коштів;
2) чи зобов`язаний боржник виконувати функції податкового агента стягувача на стадії виконання рішення суду про стягнення грошових сум, які є об`єктом оподаткування, та чи є це належним виконанням судового рішення у відповідній частині, або ж свій податковий обов`язок у зв`язку з виконанням такого рішення суду стягувач має виконати самостійно;
3) чи залежить обов`язок податкового агента від того, вказав чи ні суд про це в резолютивній частині рішення.
Наведені приклади свідчать про різне розуміння, тлумачення та застосування судами (суддями) норм права при вирішенні справ про стягнення на користь фізичних осіб грошових коштів, які є об`єктом оподаткування при їх виплаті (податковим агентом - боржником), функцій податкового агента під час виконання таких судових рішень. Зазначена правова проблема виявляється у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або вочевидь будуть виникати, з урахуванням актуальності юридичного питання, щодо якого є невизначеність у застосуванні норм.
Слід взяти до уваги те, що означене питання є актуальним для судів всіх юрисдикцій. З огляду на невизначеність порядку виконання таких судових рішень, сторони звертаються до суду із заявами про їх роз`яснення (див., наприклад, ухвали Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі № 461/2729/22, від 11 грудня 2024 року у справі № 757/8249/20-ц, від 14 березня 2025 року у справа № 757/60528/21).
Про виключність наведеної проблематики також свідчить те, що колегії суддів Верховного Суду неодноразово передавали подібні справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду (див. ухвали від 01 листопада 2023 року у справі № 191/4364/21, від 27 листопада 2024 року у справі № 537/4740/20). 
Проте Велика Палата Верховного Суду як суд касаційної інстанції висновків щодо вирішення зазначених питань не робила.
Тому вважаю, що справа містить виключну правову проблему, що зумовлювало необхідність використання саме повноважень Великої Палати Верховного Суду для вирішення вказаних питань.
У зв?язку з цим Верховному Суду в цій справі належало постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Суддя Є. В. Краснощоков