ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

 18 травня 2026 року	 Справа №160/5277/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну справу №160/5277/26 за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 51, код ЄДРПОУ: 39816845) в особі Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті (49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська, 24) про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:
05 березня 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі – позивач) до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/5277/26 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
10 березня 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач звертає позовні вимоги до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті та просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті № 010986 від 17.02.2026 року про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000,0 грн;
- визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті № 010987 від 17.02.2026 року про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 34 000,0 грн.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність рішень відповідача, які є предметом оскарження. Позивач зазначає, що в даному випадку відсутнє порушення щодо обліку робочого часу водія через обставини, які відповідач не врахував (перебування водія на лікарняному та у відпустці). Щодо порушення вагових обмежень зазначає, що вимірювання проведені неналежним чином, при цьому відповідач не врахував належним чином нормативні параметри транспортного засобу позивача. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/5277/26, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
01 квітня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що водій транспортного засобу марки, перевізником якого є позивач, був зобов`язаний мати та надати посадовій особі відповідача тахокарту або бланк підтвердження діяльності. Тахокарта фіксує відомості про режим праці та відпочинку водія, а бланк підтвердження діяльності містить інформацію про періоди, протягом яких водій не виконував роботу з керування транспортним засобом. На момент проведення рейдової перевірки позивач не забезпечив водія повним комплектом документів, що передбачений законодавством, у зв`язку з чим інспектором підставно зафіксовано в акті перевірки порушення вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Факт нездійснення водієм перевезень може бути підтверджений лише бланком підтвердження діяльності. Окрім того, Укртрансбезпека перевіряє дотримання водієм режиму праці та відпочинку. В той час, коли транспортний засіб перебував в нерухомому стані той самий водій міг керувати іншим транспортним засобом. Саме для запобігання таких випадків та порушення режиму праці та відпочинку був створений бланк підтвердження діяльності. У випадку відсутності бланку підтвердження водія, у водія має бути в наявності 29 тахокарт (включаючи пусті тахокарти за дні, коли водій не здійснював перевезень), якщо перевізник не вважає обов`язком оформлювати бланк підтвердження діяльності, він зобов`язаний надати 29 тахокарт (включаючи пусті тахокарти за дні, коли водій не здійснював перевезень) або підтвердити іншим належним чином вихідні дні водія саме в момент проведення перевірки. Щодо габаритно-вагового контролю зазначає, що вважаємо, що доводи позовної заяви не підтверджують порушення в діях контролюючого органу під час проведення рейдової перевірки, а оскаржуваний акт індивідуальної дії є таким, що прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи, які мають значення для вирішення цього спору.
Згідно Акту проведення рейдової перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 27.01.2026 року № ОАР 008178 (далі – Акт перевірки №1) під час перевірки транспортного засобу MAN AE2592CX, що належить позивачу, виявлено порушення п. 6.4. Наказу МТЗУ від 07.06.2010 року №340 та п. 3 Наказу МТЗУ від 24.06.2010 року №385: відсутні заповнені тахокарти водія ОСОБА_2 з 30.12.2025 року по 26.01.2026 року включно або бланк підтвердження діяльності, чим поршено вимоги п.3 Наказу МТЗУ №385 від 24.06.2010 р., п. 6.4 Наказу МТЗУ № 340 від 07.06.2010 року, у т.ч. порушення, відповідальність за які передбачена ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року №2344-III (далі – Закон №2344-III), абз. 3 ч. 1 - перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 цього закону. 
Відповідно до Постанови про застосування адміністративного-господарського штрафу від 17.02.2026 року № 010986 (далі – Постанова №1) на позивача згідно Акту перевірки №1 накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн., за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Згідно Акту проведення рейдової перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 27.01.2026 року №ОАР 008215 (далі – Акт перевірки №2) під час перевірки транспортного засобу MAN AE2592CX, що належить позивачу, виявлено порушення перевищення встановлених законодавством вагових норм на здвоєну вісь склало 21,31%, а саме: 23050 кг, чим порушено вимоги п. 22.5. Постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, у т.ч. порушення, відповідальність за які передбачена ст. 60 Закону №2344-III, абз. 16 ч. 1 - перевищення встановлених законодавством вагових норм понад 20%, але не більше 30% при перевезенні подільного вантажу. 
Відповідно до Постанови про застосування адміністративного-господарського штрафу від 17.02.2026 року № 010987 (далі – Постанова №2) на позивача згідно Акту перевірки №2 накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 34000,00 грн., за порушення ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», п.22.5 правил дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена абз.16 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Вважаючи Постанови протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Згідно абз. 3 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року №2344-III (далі – Закон №2344-III) за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Частиною 1-2 ст. 48 Закон №2344-III визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
При цьому згідно статті 1 Закон №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону №2344-III, застосовується до автомобільних перевізників.
Щодо Постанови №1. 
Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів затверджено наказом Міністерства транспорту і зв`язку України від 07.06.2010 року №340 (далі – Положення №340)
Пунктами 1.2.-1.3. Положення №340 визначено, що це Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку. Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).
Відповідно до п. 1.5. Положення №340 автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи/та вантажів транспортними засобами (далі - Перевізник); тахограф - обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.
Пунктом 6.1. Положення №340 встановлено, що автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Згідно з п. 6.3., 6.4. Положення №340 водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.
Графік змінності водіїв, відомість обліку робочого часу та відпочинку водіїв зберігаються у Перевізника.
У разі тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо водій не здійснював перевезення пасажирів чи/та вантажів, Перевізник може заповнювати бланк підтвердження діяльності (додаток 4).
Водії зберігають бланк підтвердження діяльності протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Перевізники зберігають бланк підтвердження діяльності протягом 12 місяців.
Відповідно до п. 1.2. Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 оку №385 (далі – Інструкція №385) вона визначає порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів
Пунктом 1.3. Інструкції №385 встановлено, що вона поширюється на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).
Згідно п. 3.3. Інструкції №385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:
забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;
своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;
використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;
має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР 994_016, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом;
у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);
у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.
Відповідно до п. 3.6. Інструкції №385 перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) 994_016 (далі - ЄУТР) здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку:
правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР) 994_016;
наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку;
дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа;
дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом;
наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа;
строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Отже, як у перевізника так, і у водія існує обов`язок мати інші документи, передбачених законодавством, зокрема, протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія - в разі не обладнання транспортного засобу тахографом, які передбачені Інструкцією № 385 та Положенням № 340.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 14.12.2023 року у справі №340/5660/22, від 21.12.2023 року у справі №280/2150/23. 
Відсутність протоколу перевірки та адаптації тахографу як підстава для накладення адміністративно-господарського штрафу згідно положень абз 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III неодноразово була предметом судового розгляду в національних судах, які встановлювали законність відповідних штрафів.
Таке правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постановах від 12.06.2024 року у справі №160/27931/23, від 05.06.2024 року у справі №160/11100/23, від 22.02.2024 року у справі №160/6632/23, 04.12.2023 року у справі №160/16777/23, від 09.11.2023 року у справі №280/1908/23, від 11.10.2023 року у справі №160/4815/23, від 09.10.2023 року у справі №160/6634/23, від 26.09.2023 року у справі №340/1147/23, від 07.06.2023 року у справі №160/16018/22, від 11.05.2023 року у справі №340/5659/22, від 19.04.2023 року у справі №183/5092/22, від 11.04.2023 року у справі № 280/6203/22, від 15.07.2022 року у справі №280/10977/21
В даній справі аргументом позивача було твердження про те, що тахокарти за період з 30.12.2025 року по 26.01.2026 року відсутні (як і бланк підтвердження діяльності), оскільки водій до 02.01.2026 року перебував на лікарняному, а з 05.01.2026 року по 26.01.2026 року – у відпустці.
Передусім слід зазначити, що навіть в межах твердження позивача відсутнє обґрунтування щодо незаповнення тахокарт за 03.01.2026 року та 04.01.2026 року, якщо не йдеться про непрацездатність або відпустку в цей період. 
Чинним законодавством відсутність контролю робочого часу щодо певної категорії водіїв не передбачена.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.09.2024 року у справі №200/7080/23. 
Такі обставини можуть засвідчуватися бланками підтвердження встановленої форми, які повинні бути заповнені перед рейсом, підписані перевізником та водієм та надані уповноваженій особі під час перевірки.
Тотожне правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постановах від 15.10.2024 року у справі №160/34214/23, від 23.05.2025 року у справі №160/14679/24.
Також, 07.09.2005 року прийнято Закон України «Про приєднання України до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)» №2819-IV, укладеної 01 липня 1970 року в м. Женева.
З 20.12.2010 року набула чинності Поправка №6 до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів (ЄУТР), підписаної у Женеві 01.07.1970 в частині надання до контролю реєстраційних листків (тахограм) за поточний день та попередні 28 календарних днів, а в разі відсутності тахокарт надання Бланку підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом.
Зазначена поправка має на меті приведення ЄУТР у відповідність із законодавством, введеним у дію у Європейському Союзі (Постанова ЄС №561/2006 від 15.03.2006) в частині періодів керування та відпочинку професійних водіїв, з тим щоб забезпечити гармонізацію цих двох систем і правил та безпеку дорожнього руху.
Вказане дає підстави для висновку, що водії зобов`язані надавати інспектору для контролю реєстраційні листки за поточний день та попередні 28 календарних днів, тобто всього 29, а в разі відсутності тахокарт - оригінал Бланку підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом.
При здійсненні перевезення водії мають надавати інспектору для контролю тахокарти за поточний день та попередні 28 календарних днів, тобто 29 тахокарт, а в разі відсутності тахокарт - бланк підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом
Тотожне правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 11.11.2025 року у справі №160/34808/24.
В даній справі позивач не заперечував відсутність заповнених тахокарт. Також сам позивач при перерахуванні наданих під час перевірки документів вказав, що бланк підтвердження діяльності серед них був відсутній (не згаданий самим позивачем в переліку). 
Водночас, до позовної заяви такий документ долучено. 
В зв`язку з цим суд зауважує, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Водночас нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.09.2025 року у справі №440/5385/24.
Позивач не пояснив обставин ненадання такого документу перевіряючим під час перевірки або в подальшому до винесення Постанови №1, а також не надав підтверджуючих доказів щодо такої обставини. 
Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій. 
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.
Отже, суд констатує, що позивачем відповідачу не надавались ані заповнені тахокарти за 29 днів, ані бланк підтвердження діяльності. 
Ненадання ані заповнених тахокарт в кількості 29 штук, ані бланку підтвердження діяльності свідчить про те, що позивач не забезпечив водія повним комплектом документів, що передбачений законодавством, у зв`язку з чим інспектором обґрунтовано зафіксовано в Акті перевірки №1 Порушення вимог ст. 48 Закону №2344-III
Тотожне правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 15.10.2024 року у справі №160/34214/23.
Щодо наданих позивачем документів стосовно перебування водія у відпустці та в стані непрацездатності суд зауважує, що вони також не надавались відповідачу до прийняття Постанови №1. Більш того, внутрішні документи підприємства, такі як графіки роботи, накази про відпустку, накази про відрядження, табелі обліку робочого часу та інше, не є документами, які повинні бути у водія для пред`явлення під час перевірки.
При здійсненні перевезення водії мають надавати інспектору для контролю тахокарти за поточний день та попередні 28 календарних днів, тобто 29 тахокарт, а в разі відсутності тахокарт - бланк підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом.
Тотожне правозастосування здійснено Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 18.03.2025 року у справі №160/25147/24.
Отже, у задоволенні позовних вимог щодо Постанови №1 належить відмовити. 
Щодо Постанови №2. 
Згідно абз. 16 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20 відсотків, але не більше 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про автомобільні дороги» рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року №30 (далі - Правила).
За п. 3 Правил транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.
Механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (далі - великовагові та/або великогабаритні транспорті засоби), що використовуються на автомобільних дорогах загального користування проводиться відповідно до вимог Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року №879 (далі – Порядок №879).
Згідно п. 3, 13, 15-20 Порядку №879 контроль за наявністю у водіїв великовагових та великогабаритних транспортних засобів дозволу на рух здійснюють уповноважені підрозділи Національної поліції та територіальні органи Укртрансбезпеки, які здійснюють габаритно-ваговий контроль.
Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.
Габаритно-ваговий контроль включає документальний та/або точний контроль.
Габаритно-ваговий контроль транспортного засобу проводиться протягом не більше однієї години (з моменту заїзду транспортного засобу на ваги до кінцевого оформлення матеріалів у разі виявлення порушення).
За результатами габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення.
За результатами габаритно-вагового контролю посадові особи та/або працівники Укртрансбезпеки або її територіальних органів визначають належність транспортного засобу до великовагових та/або великогабаритних.
Водії під час здійснення габаритно-вагового контролю повинні виконувати законні вимоги посадових осіб та/або працівників Укртрансбезпеки, її територіальних органів та поліцейських.
Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 затверджено Правила дорожнього руху (далі – Правила). 
Пунктом 22.5 Правил затверджено параметри транспортних засобів і їх составів, у разі дотримання яких дозволяється їх рух.
Порядок взаємодії Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, Міністерства внутрішніх справ України, Державного агентства автомобільних доріг України під час організації та проведення робіт із зважування та здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на автомобільних дорогах загального користування затверджено Наказом Міністерства інфраструктури України та Міністерства внутрішніх справ України від 10.12.2013 року №1007/1207 (далі - Порядок №1007).
За п. 3, 4 Порядку №1007 Габаритно-ваговий контроль транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів під час їх проїзду автомобільними дорогами загального користування проводиться посадовими особами Укртрансінспекції та працівниками відповідних підрозділів МВС.
Посадові особи Укртрансінспекції під час здійснення габаритно-вагового контролю:
1) визначають місця проведення габаритно-вагового контролю за погодженням з відповідним підрозділом МВС відповідно до вимог Порядку здійснення габаритно-вагового контролю;
2) розробляють та погоджують з відповідними підрозділами МВС, службами автомобільних доріг графіки роботи пунктів габаритно-вагового контролю в частині організації та проведення робіт зі зважування транспортних засобів;
3) здійснюють зупинку транспортного засобу для здійснення габаритно-вагового контролю у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) з дотриманням Правил дорожнього руху та Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті та її територіальних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2013 року № 422;
4) видають довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю (додаток 1);
5) складають акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних або вагових параметрів та визначають суму плати за проїзд за формулою розрахунку відповідно до пунктів 30 - 31-1 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю;
6) у разі невиконання водієм транспортного засобу вимог посадових осіб Укртрансінспекції щодо зупинки транспортного засобу для проведення габаритно-вагового контролю повідомляють про це працівників відповідних підрозділів МВС;
7) у разі відмови водія транспортного засобу від проходження габаритно-вагового контролю складають акт про відмову водія від проходження габаритно-вагового контролю (додаток 2);
8) реєструють транспортні засоби, щодо яких здійснювався габаритно-ваговий контроль і параметри яких перевищують нормативні, у журналі обліку великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів (додаток 3);
9) при здійсненні габаритно-вагового контролю перевіряють у водіїв великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів наявність дозволів на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, оформлених та виданих в установленому законодавством порядку;
10) у разі відсутності документів, визначених статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовують до автомобільних перевізників адміністративно-господарські штрафи, визначені статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Вимоги до облаштування та технічного оснащення зон габаритно-вагового контролю затверджені Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.07.2016 року №255 (далі - Вимоги).
Згідно п. 3 розділу ІІІ Вимог вагове обладнання повинно забезпечувати поосьове зважування в русі і визначати повну масу вантажного транспортного засобу з похибкою не більше ніж 2 % та дискретністю вимірювання в межах технічних характеристик вагового обладнання, визначених виробником.
Позивачу поставлено в провину те, що вагові норми на здвоєну вісь були перевищені на 21,31%. 
У п. 22.5. Правил дорожнього руху встановлено наступні нормативи навантаження на вісь: 
- при кількості осей «здвоєна, якщо відстань між осями: від 1,3 до 1,8 метра при спарених колесах, за умови, що навантаження на кожну вісь не перевищує 9,5 тонни» для перевезення на автомобільних дорогах державного значення максимальне значення для автомобільних доріг 19 тон; 
- при кількості осей «здвоєна, якщо відстань між осями: від 1,3 до 1,8 метра чотирьохвісних автомобілів, ведучі вісі яких оснащені спареними колесами, за умови, що навантаження на кожну ведучу вісь не перевищує 11,5 тонни» для перевезення на автомобільних дорогах державного значення максимальне значення для автомобільних доріг 23 тони.
Згідно довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю №032239 спірний транспортний засіб мав 2 здвоєні осіб з наступними показниками навантаження: 1 - 6850, 2 - 8400, 3 - 11550, 4 – 11500, повна маса транспортного засобу - 38300 тонн.
Відповідачем приймалося рішення про супроводження автомобільного транспортного засобу від 28.01.2026 року, згідно якого транспортний засіб супроводжено для здійснення габаритно-вагового контролю до пункту габаритно-ваговорю контролю з ознаками порушення нормативів вагових або габаритних параметрів, а саме: просідання вузлів підвіски транспортного засобу.
Згідно талону від 28.01.2026 року №106 наявні наступні вагові параметри: 1 - 6850, 2 - 8400, 3 - 11550, 4 – 11500.
Згідно талону від 28.01.2026 року №107 наявні наступні вагові параметри: 1 - 6750, 2 - 9200, 3 - 10850, 4 - 11350.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III відповідальність визначена в залежності від істотності перевищення вагових норм: 
Перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5 відсотків до 10 відсотків включно при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;
Перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10 відсотків, але не більше 20 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;
Перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20 відсотків, але не більше 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідач виходив з того, що у випадку позивача перевищення склало понад 20%, але менше 30% (21,31%). 
Вказана величина отримана в зв`язку з тим, що для позивача нормативне навантаження визначено за наступним правилом: при кількості осей «здвоєна, якщо від 1,3 до 1,8 метра при спарених колесах, за умови, що навантаження на кожну вісь не перевищує 9,5 тонни» для перевезення на автомобільних дорогах державного значення максимальне значення для автомобільних доріг 19 тон. 
Як наслідок, фактична вага 23050 кг перевищує норму (19000) на 21,31%. 
Щодо параметрів зважування суд зазначає, що нормативно не встановлено вимоги щодо зазначення в Акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та Довідці про результати здійснення габаритно-вагового контролю вимірювального та зважувального обладнання при проведенні габаритно-вагового контролю.
Доводи позивача щодо недостовірності показів вимірювальної техніки суд вважає безпідставними, а сумніви позивача щодо точності вимірювання є лише його припущеннями, які не можуть слугувати доказом у справі.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.07.2025 року у справі №200/1560/22. 
Водночас, позивач вказував, що відповідач не врахував технічні параметри транспортного засобу позивача. 
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САО 144470 йдеться про самоскид -С MAN TGA 41.400.
Такий транспортний засіб має колісну формулу 8х4, дві задні осі є ведучими, на них встановлені сдвоєні колеса (на кожній ведучій осі ліворуч 2, праворуч 2). 
Відповідно, відповідач мав обов`язок обґрунтувати застосування до цього транспортного засобу параметра щодо кількостей осей: «здвоєна, якщо відстань між осями: від 1,3 до 1,8 метра при спарених колесах, за умови, що навантаження на кожну вісь не перевищує 9,5 тонни», а не «здвоєна, якщо відстань між осями: від 1,3 до 1,8 метра чотирьохвісних автомобілів, ведучі вісі яких оснащені спареними колесами, за умови, що навантаження на кожну ведучу вісь не перевищує 11,5 тонни».
Згідно Акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 28.01.2026 року відстань між здвоєною віссю 1,4.
Згідно параметрів транспортних засобів такої моделі задні осі є здвоєними, при цьому вже встановлено, що відстань між двома задніми осями складає 1,4, тобто – не перевищує 1,8 метра. Сам автомобіль всього має 4 осі. А ведучими є дві задні осі, які оснащені саме спареними колесами. 
Отже, транспортному засобу позивача відповідає інша категорія з пп. «в» п. 22.5 Правил - «здвоєна, якщо відстань між осями: від 1,3 до 1,8 метра чотирьохвісних автомобілів, ведучі вісі яких оснащені спареними колесами, за умови, що навантаження на кожну ведучу вісь не перевищує 11,5 тонни».
Прикладом невірного визначення відповідачем параметрів транспортного засобу та оцінки таких обставин для правомірності спірної постанови є постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 10.02.2026 року у справі №404/2419/25. 
При цьому для передніх осей, які є ординарними, Правила в пп. «в» п. 22.5 передбачають максимальне навантаження 11,5 тон.
Як вже вказував суд, згідно талону від 28.01.2026 року №106 наявні наступні вагові параметри: 1 - 6850, 2 - 8400, 3 - 11550, 4 – 11500.
Отже, це зважування показало повну відповідність навантаження на перші дві осі. Також навантаження на четверту вісь склало 11500, що не є таким, що «перевищує 11,5 тон», адже воно лише дорівнює (не перевищує) відповідну величину. 
Навантаження на третю вісь складає 11,55 тон при нормі в 11,5 тон. 
Водночас, суд вже вказував, що згідно п. 3 розділу ІІІ Вимог вагове обладнання повинно забезпечувати поосьове зважування в русі і визначати повну масу вантажного транспортного засобу з похибкою не більше ніж 2 % та дискретністю вимірювання в межах технічних характеристик вагового обладнання, визначених виробником.
Відповідно, обладнання допускає похибку на рівні 2%, в той час як за обставин даної справи 11550 кг більше норми 11500 кг на 0,43%, тобто – в межах похибки зважування. Такі результати зважування не дають підстав для застосування адміністративно-господарського штрафу. 
Показово, що відповідач проводив повторне зважування і вже згідно талону від 28.01.2026 року №107 наявні наступні вагові параметри: 1 - 6750, 2 - 9200, 3 - 10850, 4 – 11350.
Тобто, після перезважування параметри навіть не перевищували гранично допустимі для транспортного засобу з наявними параметрами. Розумне обґрунтування цим обставинам відповідачем не наведено. 
Так, посадові особи відповідача під час рейдової перевірки транспортного засобу позивача безпідставно не врахували проходження повторного зважування під час перебування в межах пункту габаритно-вагового контролю, за результатами якого порушень габаритно-вагового контролю не встановлено.
Доводи про те, що приведення габаритно-вагових параметрів транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами є правом, а не обов`язком особи та не є підставою, що звільняє автомобільного перевізника від відповідальності за вчинене правопорушення, суд до уваги не приймає, оскільки такі доводи є недоведеними та не впливають на зміст спірних правовідносин.
Тотожне правозастосування здійснене Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 23.05.2025 року у справі №340/8997/23. 
Також відповідач не навів жодних заперечень проти твердження позивача щодо проведення зважування на нерівній поверхні зі снігом та льодом, що позивач підтверджував фотографією місця зважування. 
Отже, факт порушення позивачем вимог законодавства не виявлено. 
Окрім цього, суд звертає увагу на те, що відповідач в спірній постанові навіть не конкретизував суть поставленого позивачу в провину порушення – вказано порушення п. 22.5 Правил, який тільки підпунктів має 3 (габарити, фактична маса, навантаження на вісь), в кожному з яких передбачено окремі нормативи для різних обставин, а також низку інших нормативних положень. В даному випадку не можливо констатувати незначний недолік адміністративного акту, оскільки йдеться про очевидну невизначеність суті порушення. У відповідному Акті відповідач також вказував про «перевищення встановлених законодавством вагових норм на здвоєну вісь», в той час як у пп. «в» п. 22.5. Правил передбачено 6 окремих нормативів. Для обставин даної справи таке порушення має тим більш істотне значення, оскільки фактично відсутність відповідного уточнення і зумовило неправильну оцінку відповідачем обставин справи та прийняття спірної постанови. 
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3); добросовісно (п. 5); розсудливо (п. 6); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8). 
Зазначені критерії хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 9901/459/21.
Окрім цього, згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.07.2023 року у справі №813/2901/18.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21.
У спорах правомірності рішень чи діянь тягар доказування покладається саме на суб`єкта владних повноважень, а не на позивача.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2023 року у справі №809/1879/16, 29.03.2023 року у справі №620/19132/21.
На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21.
Отже, відповідачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами правомірність прийняття постанови від 17.02.2026 року №010987.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє частково позовні вимоги за змістом, однак приводиться їх у відповідність до вимог законодавства з метою забезпечення ефективного захисту прав позивача.
Щодо розподілу судових витрат.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 6656,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 03.03.2026 року. Відповідно до положень ч. 3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Так, позивач неналежним чином розрахував сплачену суму судового збору. 
Згідно із приписами ст.4 Закону №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру фізичною особою-підприємцем розмір судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ціною позову в даній справі є сума штрафів, накладених на позивача, тобто – 51000,00 грн. 
Отже, ставка судового збору складає мінімальний розмір – 1331,20 грн. 
Як наслідок, сума 5324,80 грн є надмірно сплаченою та може бути повернута позивачу за його клопотанням у відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». З цих підстав вона не входить до розміру судових витрат на не підлягає розподілу. 
Окрім цього, позовні вимоги задоволені на 66,67%. Отже, саме в такому розмірі належить стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір: 887,51 грн.
Керуючись ст. ст. 139-143, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:
Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 51, код ЄДРПОУ: 39816845) в особі Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті (49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська, 24) про визнання протиправними та скасування постанов – задовольнити частково.
Визнати протиправною скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 17.02.2026 року №010987 про застосування адміністративно – господарського штрафу відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити. 
Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 51, код ЄДРПОУ: 39816845) за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 887,51 гривень (вісімсот вісімдесят сім гривень 51 копійка).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу.

Суддя Н.В. Боженко